ПОСТАНОВА
Іменем України

18 вересня 2018 року 
Київ
справа №823/348/15
ксаційне провадження №К/9901/5594/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 (головуючий суддя Мишенко В.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 (головуючий суддя Бужак Н.П., судді Костюк Л.О., Троян Н.М.) у справі №823/348/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 09.10.2014 №0003232301.
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 у справі №823/348/15, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема зазначає, що судами неповно встановлено обставини справи, а судом апеляційної інстанції порушено статтю 197 Кодексу адміністративного судочинства.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена позапланова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ»  з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства при проведенні взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Антарес» за липень 2014 року.
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.2. 198.3, 198.6 статті 198 та пунктів 201.1, 201.4, 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ за липень 2014 року на суму 1444039,00грн.
За результатними перевірки відповідачем складено акт від 22.09.2014 №355/23-01-22-04/37307651 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 09.10.2014 №0003232301, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з ПДВ за основним платежем на 1444039,00грн. та штрафними санкціями на 361010,00грн.
Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Антарес» не мали реального характеру.
При цьому, розгляд справи №823/348/15 за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» судом апеляційної інстанції було призначено у відкритому судовому засіданні 02.06.2015.
Судову повістку про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні 02.06.2015 направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» 18.05.2015 на його адресу, що зазначена в позовній заяві та апеляційній скарзі - місто Черкаси, вулиця Одеська, 3. Проте, поштовий конверт повернувся до суду з відміткою пошти про невручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання.
Таким чином, позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, проте не скористався своїм правом участі у судовому засіданні та у судове засідання апеляційної інстанції 02.06.2015 не прибув.
Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, суд апеляційної інстанції розглянув справу в судовому засіданні за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та четвертою статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
Неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Таким чином, доводи позивача, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги процесуального закону, у зв'язку з чим товариство було позбавлене можливості надати додаткові докази у суді апеляційної інстанції є необґрунтованими, оскільки позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, проте своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався.
Крім того, судом встановлено, що товариством надавалися додаткові докази до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, що також спростовує твердження позивача про обмеження його можливостей у наданні доказів.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. 
Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. 
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. 
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). 
З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.
При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах. 
Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. 
Судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Антарес» не мали реального характеру з огляду на не підтвердження позивачем перевезення придбаних нафтопродуктів на склад зберігання, не надання доказів приймання придбаних нафтопродуктів за кількістю та якістю від продавця, як і доказів оплати послуг зберігання і перевезення зазначених нафтопродуктів .
Таким чином, факт придбання, транспортування, зберігання та подальше використання в господарській діяльності нафтопродуктів від товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» не підтверджено належними первинними документами, які б розкривали зміст операції та рух активів у процесі її здійснення.
Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТА ПЕТРОЛІУМ» залишити без задоволення.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 у справі №823/348/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М.Шипуліна, 
Р.Ф. Ханова,
В.В.Хохуляк,

Судді Верховного Суду