Постанова
Іменем України 
 
05 вересня2018 року
м. Київ
 
справа № 585/1219/15-ц
провадження № 61-17439св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Євлах О. О. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Кононенко О. Ю.,           Левченко Т. А., Бойка В. Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
28 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання знести самовільно збудований металевий паркан по межі земельних ділянок НОМЕР_1 та АДРЕСА_1. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що встановлення ОСОБА_2 металевого паркану по відмостці належного відповідачу будинку позбавило її можливості виходу на вулицю Горького та входу в її власний будинок з цієї вулиці. Паркан встановлено на відстані 0,63 м від її сараю, чим позбавлено її можливості доглядати за будівлею та здійснювати поточний ремонт. Повітряна траса газопроводу низького тиску до її будинку за адресою: АДРЕСА_1 залишилася за парканом на території ОСОБА_2 Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2014 року встановлено, що межа земельної ділянки ОСОБА_2 накладається на межу її ділянки на 0,98 метра, тому металевий паркан, встановлений ОСОБА_2, знаходиться на належній їй на праві власності земельній ділянці. Крім того, встановлення ОСОБА_2 паркану по відмотці на відстані 0,70 см від стіни належного їй будинку та на відстані 0,63 м від стіни сараю порушує її право на догляд за будинком і здійснення його поточного ремонту. Виходячи з викладеного, просила задовольнити позов.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого            2016 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 знести самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 Сумської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 16 березня 2012 року визнано недійсним, тому наявність паркану суперечить вимогам Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки межі земельних ділянок залишилися не визначеними. Самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці по АДРЕСА_1 створює перешкоди у здійсненні права користування позивачем належною їй будівлею.
В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.
При першому перегляді рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами не врегульовано існуючий спір з приводу спільної земельної межі, яка розмежовує земельні ділянки, що перебувають у користуванні сторін, що має вирішуватися шляхом відновлення межових знаків на підставі даних земельно-кадастрової документації, яка позивачем суду не надана, а рішення, яким була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності, виготовлена відповідачем, скасовано. Питання вирішення земельних спорів стосовно меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив негаторний позов. Цей засіб захисту свого права є вимогою власника усунути порушення у здійсненні його прав, які не пов'язані з позбавленням володінням майном. Право на такий судовий захист передбачене як статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так і статтею 391 цього Кодексу, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Тому суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Останньою ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право позивача як суміжного землевласника є порушеним і підлягає захисту в обраний ОСОБА_1 спосіб.  Суд дав належну оцінку розбіжностям у даних про розміри земельних ділянок сторін, переданих у власність, із фактичними розмірами та не встановлював меж земельної ділянки. Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що визначення меж земельної ділянки          ОСОБА_1 в генеральному плані, наявному в техпаспорті на житловий будинок по АДРЕСА_1 в місті Ромни, виготовленому 16 травня 2000 року Роменським міським бюро технічної інвентаризації (далі - МБТІ), не є встановленням таких меж в натурі землевпорядною організацією, як того вимагали діючі на час виготовлення вказаного генерального плану положення Земельного Кодексу УРСР 1990 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах            від 15 лютого 1993 року № 10. Встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Разом з тим, встановивши, що межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 після надання вказаної ділянки ОСОБА_1 та подальшої її передачі у власність останньої відповідно до чинного законодавства залишилися невизначеними, суди не дали оцінки цій обставині та не звернули уваги на те, що межі її ділянки землевпорядними організаціями в натурі не встановлювалися. Суди ототожнили землевпорядну організацію з БТІ, яке станом на 2000 рік не відносилося до таких організацій. Вирішення судом негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, межі якої у встановленому законом порядку не визначалися, є передчасним, оскільки суд не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо вирішення питання про передачу земельних ділянок у власність, визначення їх меж та конфігурацій. Суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував та не навів переконливих висновків щодо наявності порушених законних прав позивача внаслідок будівництва паркану.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
 
В запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила її відхилити, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 червня 2017 року залишити без змін, посилаючись на те, що покладені ОСОБА_2 в обґрунтування касаційної скарги доводи суперечать фактичним обставинам справи та вимогам пунктів 1, 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», пунктам 3, 4 Порядку передачі земельних ділянок громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, пункту 7 Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року, статтям 61, 223  Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року).
 
17 квітня 2018 року справу № 585/1219/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Роменської міської ради Сумської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, яке набрало законної сили і є чинним на даний час, було встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю відповідача ОСОБА_2 і їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в місті Ромни, а ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2. Земельна ділянка загальною площею 836 кв. м, на якій розташовані вказані житлові будинки сторін, складала одне ціле і перебувала у користуванні ОСОБА_3 - колишнього власника житлового будинку по АДРЕСА_2, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_2 
 
У зв'язку з відмовою ОСОБА_3 від частини земельної ділянки по АДРЕСА_2 рішенням Роменського міськвиконкому від 28 січня 1998 року № 35 була вилучена земельна ділянка площею 400 кв. м і її було зараховано до земель міської ради. Цим же рішенням Роменського міськвиконкому було надано в постійне користування із земель міської ради земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а саме: ОСОБА_1 - площею 421 кв.м,          ОСОБА_3 - площею 170 кв.м.
 
Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради від 18 березня 1998 року     № 93 було передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 в місті Ромни площею 421 кв.м.
 
Рішенням Роменської міської ради від 02 липня 2004 року було передано безкоштовно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 595 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Рішенням 19-ої сесії Роменської міської ради 6-го скликання «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадян» від 24 січня 2012 року була затверджена технічна документація з уточненням площ при обмірі земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 595 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано її у власність ОСОБА_2 
 
16 березня 2012 року ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,0595 га по АДРЕСА_2 Сумської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
 
Вищезгаданим рішенням Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2014 року було частково задоволено позов ОСОБА_1, а рішення Роменської міської ради від 24 січня 2012 року в частині затвердження технічної документації з уточненням площ при обмірі земельних ділянок та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 595 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд визнано незаконним, а виданий їй державний акт про право власності на земельну ділянку від 16 березня 2012 року - недійсним. 
 
Цим рішенням було встановлено, зокрема те, що в генеральному плані присадибної ділянки по АДРЕСА_1 в місті Ромни, що належить на праві власності ОСОБА_1, станом на 16 травня 2000 року була визначена конфігурація та площа цієї земельної ділянки із зазначенням розмірів, тобто були визначені її межі. Про встановлення у 1998 році меж належної позивачу на праві власності земельної ділянки йдеться і в акті, складеному 02 грудня 2011 року комісією по розгляду земельних спорів Роменського міськвиконкому. Отже, передача позивачу у 1998 році безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 421 кв.м була здійснена на підставі матеріалів (земельно-кадастрової документації, даних БТІ), які підтверджували її розміри, що й було основою для встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі. В той же час абрис земельної ділянки по АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, який був складений під час розроблення технічної документації із землеустрою, затвердженої рішенням Роменської міської ради Сумської області від 24 січня 2012 року, та виданий на ім'я відповідача державний акт на право власності на цю земельну ділянку, не співпадає з межами суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 в місті Ромни, що відображена на генеральному плані цієї присадибної ділянки і належить на праві власності позивачу. Зокрема, згідно з генеральним планом належної позивачу на праві власності земельної ділянки, довжина межі суміжної з відповідачем земельної ділянки становить: 6,20 м + 9,20 м + 14,7 м = 30,10 м. Однак згідно з оскаржуваним позивачем державним актом на право власності на земельну ділянку від 16 березня 2012 року серії НОМЕР_3, що належить на праві власності відповідачу, довжина межі становить: 6,19 м + 1,96 м + 4,41 м + 3,38 м + 12,29 м = 28,23 м, тобто на 1,87 м менше (30,10 м - 28,23 м). Також відповідно до генерального плану належної позивачу на праві власності земельної ділянки конфігурація земельної ділянки відповідача проникає вглиб належної позивачу земельної ділянки на 0,70 м - 1,0 м довжиною 9,20 м, а згідно з оскаржуваним позивачем державним актом на право власності на земельну ділянку земельна ділянка відповідача проникає вглиб належної позивачу земельної ділянки на 2,60 м - 2,47 м довжиною 9,75 м. До того ж згідно із складеним Роменською міською радою викопіюванням земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 15 січня 1998 року ширина земельної ділянки відповідача становить 13,80 м, а згідно з оскаржуваним позивачем державним актом на право власності на земельну ділянку ширина земельної ділянки відповідача вже становить 14,78 м, тобто накладається на належну позивачу земельну ділянку на 0,98 м.
 
Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82 ЦПК України).
 
Крім того, висновком судової земельно-технічної експертизи від 05 лютого 2016 року № 836 встановлено, що має місце порушення права землекористування ОСОБА_1, яке визначене межами згідно з генеральним планом присадибної ділянки НОМЕР_2 по вулиці Горького від 16 травня 2000 року, з їх прив'язкою до незмінних меж по АДРЕСА_1 та між домоволодіннями НОМЕР_4 і АДРЕСА_1 внаслідок будівництва ОСОБА_2 паркану, що розмежовує земельні ділянки по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 у місті Ромни Сумської області.
 
Відповідно до частини першої статті 319  ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
 
Частиною 2 статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
 
Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
 
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Земельні ділянки сторін мають спільну межу, з приводу якої і виник спір, а позивач фактично використовує свою земельну ділянку у меншому розмірі, ніж передбачено генеральним планом присадибної ділянки по АДРЕСА_1 в місті Ромни, яка належить на праві власності ОСОБА_1, та актом від 02 грудня 2011 року, складеним комісією по розгляду земельних спорів Роменського міськвиконкому, і встановлено рішенням Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2014 року, яке набрало законної сили, та висновком судової земельно-технічної експертизи від 05 лютого 2016 року № 836.
 
Встановивши порушення прав позивача, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову та зобов'язання відповідача знести самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.
 
Доводи касаційної скарги про те, що без визначення меж земельної ділянки в натурі  суди безпідставно задовольнили позов, є необґрунтованими, оскільки позивачем доведено факт порушення її прав відповідачем встановленням металевого паркану на частині земельної ділянки позивача. При цьому зазначені доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
 
Крім того, встановлення відповідачем паркану порушує пункт 3.25* Державних будівельних норми 360-92** Містобудування, відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Тобто встановлення паркану позбавляє позивача права на належний догляд за частиною будинку та частиною іншої господарської споруди.
Посилання заявника на те, що вирішення судом негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, межі якої у встановленому законом порядку не визначалися, є передчасним, оскільки суд згідно з чинним законодавством не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо вирішення питання про передачу земельних ділянок у власність, визначення їх меж та конфігурацій, є неспроможними, так як в даному випадку суди не вирішували питання про передачу земельних ділянок у власність чи про визначення їх меж, а лише захистили право позивача на користування земельною ділянкою. При цьому право особи на звернення з даним позовом відповідає положенням статті 152 ЗК України та статей 16, 391 ЦК України.
Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року).
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик