Постанова
іменем України 
26 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 404/2584/15-к
провадження № 51-3652км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                   ОСОБА_1 ,
суддів                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
прокурора                                             ОСОБА_5 ,          
представників потерпілого              ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
підозрюваного                                     ОСОБА_8 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого та його представників ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 
21 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014120000000121, щодо підозрюваного 
 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Історія розгляду кримінального провадження судами 
            Обвинувальний висновок від 30 березня 2005 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст 365 КК надійшов до Кіровського районного суду м. Кіровограда 
31 березня 2005 року.
            Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 
2005 року кримінальну справу щодо ОСОБА_8 повернуто на додаткове розслідування.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 
2005 року кримінальну справу щодо ОСОБА_8 повернуто до Кіровського районного суду м. Кіровограда для виконання вимог, передбачених  статтями 352-354 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 
1960 року.
            Обвинувальний висновок від 06 листопада 2006 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК надійшов до Кіровського районного суду м. Кіровограда 15 листопада 2006 року.
            Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2006 року кримінальну справу щодо ОСОБА_8 повернуто на додаткове розслідування.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 січня 2007 року постанову місцевого суду від 27 листопада 2006 року скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд.
            Постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 27 грудня 2007 року кримінальну справу повернуто на додаткове  розслідування.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 лютого 
2008 року скасовано постанову місцевого суду від 27 грудня 2007 року, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд.
            Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 11 серпня 2009 року ОСОБА_8 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах строком на 1 рік 6 місяців; на підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців. 
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2009 року вирок місцевого суду скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд. 
            Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 30 грудня 2010 року ОСОБА_8 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах строком на 1 рік 6 місяців; на підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 
2011 року вирок місцевого суду скасовано, а справу повернуто на додаткове розслідування.  
            Обвинувальний висновок від 27 липня 2011 року по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених 
ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК надійшов до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 28 липня 2011 року.
            Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2011 року кримінальну справу щодо ОСОБА_8 повернуто 
на додаткове розслідування. 
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 березня 
2012 року постанову місцевого суду від 12 грудня 2011 року залишено без зміни.
            Обвинувальний висновок від 07 травня 2012 року по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених 
ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК направлено до Ленінського районного суду 
м. Кіровограда 07 травня 2012 року.
            Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2012 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності 
у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальну справу закрито.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2012 року  зазначену постанову місцевого суду залишено без зміни.
            Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а кримінальну справу направлено в суд першої інстанції на новий розгляд.
            Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 грудня 
2013 року ОСОБА_8 засуджено за: ч. 2 ст. 365 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю в правоохоронних органах строком на 3 роки та позбавленням звання капітана міліції; ч. 1 ст. 371 КК  до обмеження волі строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 371 КК у зв`язку із закінченням строків давності. 
            Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 
2014 року вирок місцевого суду від 24 грудня 2013 року скасовано. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_8 за : ч. 1 ст. 371 КК до обмеження волі строком на 3 роки, а на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК його звільнено від покарання  у зв`язку із закінченням строків давності; ч. 2 ст. 365 КК до позбавлення волі строком на 4 роки із позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю в правоохоронних органах строком на
3 роки; на підставі ст. 54 КК ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання «капітан міліції». На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.
            Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 05 червня 2014 року вирок апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 
2014 року вирок місцевого суду від 24 грудня 2013 року скасовано, 
а кримінальну справу направлено на додаткове розслідування.
            Клопотання прокурора від 28 березня 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному провадженні № 42014120000000121, подане в порядку Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі – КПК) надійшло до Кіровського районного суду м. Кіровограда 06 квітня 2015 року.
            Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 червня 
2015 року у задоволенні клопотання прокурора  про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 у зв`язку із закінченням строків давності відмовлено.
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 
2015 року ухвалу місцевого суду від 10 червня 2015 року скасовано та призначено новий судовий розгляд клопотання прокурора. 
            Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року клопотання прокурора задоволено, ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. 
            Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 березня 
2017 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
         Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалою від 08 листопада 2016 року за клопотанням прокурора звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закрив.
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрювався у тому, що, будучи працівником правоохоронного органу (оперуповноваженим групи боротьби з майновими злочинами та крадіжками автотранспортних засобів відділення карного розшуку кримінальної міліції Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області), він перевищив службові повноваження за таких обставин.
19 лютого 2002 року близько 11:00 ОСОБА_8 разом з іншими працівниками відділу карного розшуку Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 для з`ясування можливої причетності неповнолітнього ОСОБА_9 до викрадення автомобіля ВАЗ-2101, який належав ОСОБА_15 ,  доставили ОСОБА_9 до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області в кабінет №206 для дачі пояснень. Перебуваючи у зазначеному кабінеті, ОСОБА_8 , перевищуючи службові повноваження, в порушення вимог статей 28, 29 Конституції України, статей 3, 5 Закону України «Про міліцію», ст. 106 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) 1960 року, не повідомивши ОСОБА_9 про підстави та мотиви затримання, а також його родичам про затримання ОСОБА_9 , почав вимагати зізнання останнього у викраденні зазначеного автомобіля. Свої дії ОСОБА_8 супроводжував насильством, яке виразилося в завданні ОСОБА_9 численних ударів по різним частинам тіла, знущанням, у тому числі із застосуванням спеціальних засобів, погрозами зґвалтуванням та позбавленням життя. Не отримавши визнання ОСОБА_9 вини у викраденні автомобіля, приблизно о 12:40 ОСОБА_8 , не складаючи жодного процесуального документа,  провів особистий обшук ОСОБА_9 та помістив його до камери тимчасового утримання, де останній незаконно утримувався протягом 2-х годин 40 хвилин, після чого ОСОБА_8 з 16:00 до 19:00 продовжував застосовувати до ОСОБА_9 фізичне насильство, вимагаючи підписати документи.
Згідно з висновками судово-медичних експертиз незаконними діями ОСОБА_8 неповнолітньому ОСОБА_9 були заподіяні легкі тілесні ушкодження.   
Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 21 березня 
2017 року ухвалу місцевого суду залишив без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
За змістом касаційної скарги потерпілий та представники порушують питання про скасування судових рішень з огляду на безпідставність звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що ОСОБА_8 ухилявся від досудового слідства, а тому до нього мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 49 КК.  Крім того, вказують на те, що склад суду апеляційної інстанції  був упередженим, оскільки раніше приймав судові рішення по цій справі. Вважають, що незаконними є і попередні судові рішення по справі, які виносились судами різних інстанцій. Вказують на істотне порушення вимог КПК, оскільки не здійснювалось належне фіксування судового розгляду технічними засобами, у тому числі 23.03.2017р. у суді апеляційної інстанції.
Додатково до касаційної скарги потерпілий та  представники потерпілого подали заяви про забезпечення цивільного позову та про відшкодування процесуальних витрат.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Представники потерпілого  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_8 вважав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає та просив судові рішення залишити без зміни.
Прокурор вважає, що касаційна скарга потерпілого та представників задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_8 мають бути залишені без зміни.
      
Мотиви Суду
         Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо 
ОСОБА_8 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності передбачає наявність двох обов`язкових підстав такого звільнення – матеріально-правових та процесуально-правових.
Зокрема, ст. 49 КК визначені матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину). Крім того, мають бути відсутні обставини, які порушують їх перебіг: протягом визначених у законі строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
У контексті даного кримінального провадження, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні 19 лютого 2002 року злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що  з дня його вчинення минуло десять років, а обставини, які порушують їх перебіг, відсутні (п. 4 ч. 1 ст. 49 КК). Зокрема, як визнав суд, не знайшли підтвердження факти ухилення  ОСОБА_8 від досудового слідства або суду. Це питання належним чином було перевірено судом апеляційної інстанції. Колегія суддів також приходить до висновку, що матеріали справи не містять достатніх даних, що підозрюваний умисно ухилявся від досудового слідства або суду.
Також колегія суддів констатує і той факт, що на час розгляду справи щодо ОСОБА_8 в апеляційному та касаційному суді минуло більш, ніж 15 років, а тому виникли безумовні підстави для звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ч.2 ст.49 КК України.
У той же час застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
За змістом ч. 8 ст. 284, ст. 285 КПК ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття кримінального провадження з відповідної підстави.
При цьому колегія суддів звертає особливу увагу на те, що особі обов`язково мають бути роз`яснені правові наслідки такої згоди, оскільки вона вправі заперечувати проти закриття провадження зі звільненням від кримінальної відповідальності (якщо особа впевнена у своїй невинуватості і переконана, що проведення повного розслідування приведе до закриття провадження за реабілітуючими підставами або до ухвалення виправдувального вироку). Тобто особі має бути роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за своїм правовим змістомозначає, що відносно неї зібрано достатньо доказів, які підтверджують вчинення нею діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин (сплинули строки давності) подальше провадження  виключається (нереабілітуюча підстава). 
У справі, що розглядається, прокурор в  порядку 
ч. 2 ст. 286 КПК звернувся до місцевого суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК.
Розглядаючи клопотання прокурора, місцевий суд, встановивши, матеріально-правові підстави для звільнення, зазначив, що 
ОСОБА_8 не заперечував проти закриття справи у зв`язку із закінченням строків давності (надав згоду). Проте, з матеріалів справи не вбачається, що останньому роз`яснювалися правові наслідки такої згоди, а за таких обставин не можна стверджувати про дотримання судом вимог статей 285, 288 КПК при закритті справи у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (процесуально-правова підстава).
Крім того, за змістом статей 285 – 288 КПК, вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності за клопотанням прокурора суд (суддя) повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину, що вказані у клопотанні докази підтверджують факт вчинення особою кримінального правопорушення,  а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. 
Зазначених вимог закону суд, під час розгляду клопотання прокурора, не дотримався. Як видно з ухвали, суд першої інстанції не переконався, що діяння, яке поставлено ОСОБА_8 за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину та не проаналізував надані стороною обвинувачення докази.
Також, поза увагою місцевого суду залишився заявлений у справі потерпілим ОСОБА_9 цивільний позов, який розглядався на попередніх етапах судового провадження і по якому місцевим судом взагалі не прийнято будь-якого процесуального рішення.
За таких обставин, рішення місцевого суду не можна вважати таким, що прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд на зазначені порушення уваги не звернув, водночас допустив власні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Положення Конвенції щодо права особи на справедливий суд знайшли своє відображення у ст. 21 КПК, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
Статтею 412 КПК передбачено, що ухвалення судового рішення незаконним складом суду є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.75 КПК суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Як убачається з матеріалів справи, Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 19 вересня 2014 року скасував вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 грудня 2013 року, яким ОСОБА_8 було засуджено за ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК, а справу направив на додаткове розслідування. Зазначена ухвала постановлена колегією суддів апеляційного суду у складі суддів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та 
ОСОБА_18 .
В ухвалі колегія суддів, крім інших вказівок, наданих прокуратурі 
м. Кіровограда під час проведення додаткового розслідування, зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_8 у реалізації його права на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та звернула увагу на те, що останній (у разі доведеності вини у пред`явленому обвинуваченні та виявлення бажання) підлягає звільненню від кримінальної відповідальності з наведених підстав.
В подальшому за участю суддів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 було постановлено оскаржувану ухвалу апеляційного суду від 21 березня 
2017 року, якою залишено без задоволення апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 , а ухвалу місцевого суду про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності – без зміни.
Разом із тим, враховуючи те, що судді  ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вже висловили свою думку з приводу застосування до ОСОБА_8 положень ст. 49 КК, вони мали заявити самовідвід (ч. 1 ст. 80 КПК), оскільки зазначена обставина, з огляду на положення п. 4 ч. 1 ст.75 КПК,виключає їх подальшу участь у кримінальному провадженні. 
На недопустимість участі судді у справі, який на її попередніх етапах вже висловив свою думку з відповідного питання звернув увагу Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Мироненко і Мартенко проти України» від 10 березня 2010 року), зазначивши, що ця обставина «може позначитися на його безсторонності в разі повторного направлення йому матеріалів цієї справи для розгляду», констатувавши порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.  Це ж положення міститься у рішеннях по справам «Салов проти України», «Білуха проти України», «Паскал проти України».
Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, положення Конвенції, ч. 1 ст. 21,п. 4 ч. 1 ст.75, ст. 412 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду ухвалено незаконним складом суду.
З огляду на допущені порушення, ухвали місцевого та апеляційного судів підлягають скасуванню.  
Оскільки істотні порушення вимог кримінального процесуального закону були допущені вже під час розгляду справи в суді першої інстанції, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 мають бути скеровані до суду першої інстанції з призначенням нового розгляду, під час якого місцевий суд має врахувати наведене та прийняти законне й обґрунтоване рішення. 
 
Відповідно, касаційна скарга потерпілого та його представників підлягає частковому задоволенню.  
Таким чином, з огляду на тривале розслідування та судове провадження по цій справі, за результатами якого не було прийнято рішення по суті обвинувачення, колегія суддів приходить до висновку, що по даній справі не було забезпечено право потерпілого на справедливий розгляд справи, закріплене у ст.6  Конвенції.
Що стосується заяви, адресованої касаційному суду потерпілим та його представниками про забезпечення позову та відшкодування витрат в порядку ст. 122 КПК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.
Як убачається з матеріалів справи, питання про забезпечення позову судами першої та апеляційної інстанцій не вирішувалося, а тому суд касаційної інстанції, виходячи із визначеної главою 32 КПК компетенції, позбавлений можливості вирішити це питання.
Підставою для відшкодування витрат потерпілому в порядку ст. 122 КПК є судовий виклик. Учасників судового провадження про день та час розгляду справи в суді касаційної інстанції повідомляють. При цьому за змістом ч. 4 ст. 434 КПК, явка сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання суду касаційної інстанції є не обов`язковою (за винятком випадків їх обов`язкової участі згідно з вимогами КПК або рішенням суду касаційної інстанції). Крім того, частиною 4 ст. 121 КПК передбачено, що витрати, пов`язані із прибуттям до місця судового провадження представника, несе особа, яку він представляє. 
Отже, підстав для стягнення будь-яких витрат, колегія суддів не вбачає. 
Керуючись п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4  Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив:
 
         Касаційну скаргу потерпілого та його представників ОСОБА_9 , 
ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 задовольнити частково.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3