ПОСТАНОВА
Іменем України

14 листопада 2018 року 
Київ
справа №826/1432/17
адміністративне провадження №К/9901/50602/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представника позивача Ліщенко Т.М.,
представників відповідача Яцука Ю.М., Кунди А.О.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Росшина» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Качура І.А. від 9 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Кучми   А.Ю., суддів Аліменко В.О., Безименної Н.В. від 23 квітня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росшина» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішення про застосування штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Росшина» (далі - позивач/Товариство) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач/Інспекція) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07.10.2016 року №1164140303, №1165140303, №1166140303, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2016 року №Ю-1429140303 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2016 року №1430140303.

На обґрунтування позову зазначило, що фіскальний орган протиправно прирівняв інформаційно-консультативні послуги, надані Товариству фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, який, окрім іншого, є директором Товариства, до трудового договору, внаслідок чого вважає винесені податкові повідомлення-рішення з приводу нарахування податкових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), військового збору протиправними і такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 9 лютого 2018 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що надання інформаційно-консультативних послуг не підтверджено документами, які зазвичай супроводжують та підтверджують фактичне виконання такого роду послуг та розкривають їх зміст і обсяг, у зв'язку з чим надані позивачем акти та звіти виконавця не можуть вважатися первинними документами, які підтверджують фактичне надання послуг. Разом з тим, зважаючи на зміст послуг та суб'єкта його виконання, суд погодився з позицією контролюючого органу, що відносини за договором про надання інформаційно-консультативних послуг фактично є трудовими, сторони договору прирівнюються до працівника та роботодавця відповідно до пп. 14.1.195 та пп. 14.1.222 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а отже, оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_5 одночасно є працівником (найманою особою) Товариства, то послуги, зазначені в договорах, виконані в рамках трудової діяльності, і суми, виплачені в межах виконання цього договору, підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб як заробітна плата та є підставою для нарахування єдиного внеску і військового збору. Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про заниження Товариством доходів від реалізації рухомого майна (легкового автомобіля) за ціною, яка нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, зазначив про помилковість позиції судів попередніх інстанцій, оскільки надані підприємцем ОСОБА_5 інформаційно-консультативні послуги не співпадають із його повноваженнями як керівника Товариства та підтверджені відповідними договорами й актами виконаних робіт. Стверджує про суперечність висновків судів, оскільки останні, констатуючи, що такі послуги не надавалися, одночасно вказують про виплату доходів за такі послуги директору Товариства ОСОБА_5, з яких позивач має сплатити податок як податковий агент. Посилається також на недослідження судами питання правомірності нарахування податку на доходи фізичних осіб при продажу позивачем транспортного засобу та підстав застосування штрафних санкцій відповідно до п.127.1 ст. 127 ПК України за повторність податкових правопорушень.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які він просить залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

В судовому засіданні представник позивача підтримала обґрунтування та вимоги касаційної скарги, просила їх задовольнити; представники відповідача проти доводів та вимог касаційної скарги заперечили, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які просили залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вказує на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією за результатами документальної планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 30.06.2016 складено акт №400/26-15-14-02-01-14/33483573 від 23.09.2016 року, за висновками якого встановлено наступні порушення:
- пп. 164.2.1 п. 164.2 ст.164, п. 167.1 ст.167, пп. 168.1.1. пп. 168.1.4 л. 168.1 ст.168, пп. «е» 164.2.17 п. 164.2 ст.164 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження податкових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 2   325   663,80 грн.;
- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України, в результаті чого встановлено подання не в повному обсязі податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку (форма №1ДФ);
- п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч. 1 ст.7 та п.5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, в результаті чого встановлено заниження суми СПД, на які нараховується єдиний внесок в розмірі 36.8 % та утримується єдиний внесок в розмірі 3,6 % на загальну суму (в межах максимальної величини) - 284 696,51 грн.;
- пп. 168.1.2 п.168.1 ст.168, пп. 168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження сум військового збору на суму 135 360,00 грн.

Підставою для таких висновків було нарахування та виплата Товариством коштів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5, який одночасно є директором Товариства, за інформаційно-консультаційні послуги на загальну суму 12   813 000,00 грн., адже зміст даних послуг (вивчення процесу управління компанією; надання усних або письмових рекомендацій по вдосконаленню цього процесу; контроль за результатами впровадження рекомендацій по впровадженню; консультації з питань комерційної діяльності; надання консультацій та порад з питань тактики та стратегії розвитку підприємства Замовника та розвитку мережі оптового збуту продукції) фактично відповідає тій діяльності і функції, яку здійснює керівник Товариства. За висновком податкового орану такі відносини є трудовими, а виплата доходів має кваліфікуватися як винагорода (заробітна плата) за трудовим договором, яка включається до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку.

Крім того, перевіркою встановлено неоподаткування податком на доходи фізичних осіб доходу платника податку в сумі 135   780,00 грн., отриманого від реалізації рухомого майна (легкового автомобіля) нижче середньоринкової вартості.

Вказані податкові порушення в частині ненарахування та несплати податку на доходи фізичних осіб, їх повторність стали підставою для застосування до позивача штрафних санкцій згідно з п. 127.1. ст. 127 ПК України.

На підставі висновків акту перевірки та з урахуванням результатів адміністративного оскарження відповідачем прийнято такі податкові повідомлення-рішення:

- №1165140303 від 07.10.2016 року, яким Товариству донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 4   056   336,64 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням - 2   325   663,80 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1   730   672,84 грн.;

- №1166140303 від 07.10.2016 року, яким Товариству донараховано військовий збір у сумі 234   180,00 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням - 135 360 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 98 820 грн.;

- №1164140303 від 07.10.2016 року, яким Товариству донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 510 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Також Інспекцією прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-1429140303 від 28.11.2016 року зі сплати єдиного внеску у сумі 284 696,51 грн. та рішення №1430140303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2016 року.

Касаційний суд не може повністю погодитись із висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вважає їх такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

У статті 14 ПК України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) наведено визначення таких понять:

заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом (пп. 14.1.48.);

дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, серед іншого, доходи у вигляді: заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору (пп.. є) пп.14.1.54.); доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю (пп. «ж» пп.14.1.54.); 

податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб у розмінні ПК України є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (пп. 14.1.180.); 

працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (пп.14.1.195); 

роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами.

Для цілей розділу IV цього Кодексу до роботодавця прирівнюються юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво), постійне представництво нерезидента або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) дохід за виконання роботи та/або надання послуги згідно із цивільно-правовим договором у разі, якщо буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими (пп. 14.1.222.);

самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.(пп. 14.1.226).

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з пп.   164.2.1 п.   164.2 ст.   164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Ст. 168 ПК України встановлений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету і, зокрема, пунктом 168.1 цієї статті визначено порядок оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Так, згідно з пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Згідно з пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1. ст. 171 ПК України).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регламентує ст. 177 ПК України.

Зокрема, п. 177.8 ст. 177 ПК України визначає, що під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Зважаючи на положення ПК України, які визначають різний порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою у вигляді заробітної плати від роботодавця, який виступає податковим агентом, та доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, і виняток з цих правил, суди при розгляді даної справи мали б встановити фактичний зміст та характер відносин за цивільно-правовими договорами про надання інформаційно-консультаційних послуг, укладених з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5, та визначити чи є вони відмінними від посадових обов'язків ОСОБА_5 як керівника Товариства, або навпаки тотожними трудовій функції.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється зокрема на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програми діяльності та вибору постачальників.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 176 Господарського кодексу України організаційно-господарськими визнаються господарські зобов'язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб'єктом господарювання та суб'єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов'язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Отже Господарський кодекс України розрізняє види господарських зобов'язань суб'єкта господарювання із іншими особами в залежності від характеру дій, які зобов'язана сторона повинна вчинити на користь другої сторони, а суб'єкт господарювання вільний у виборі контрагента та укладенні договору.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Натомість, роблячи висновок, що відносини за договорами про надання інформаційно-консультаційних послуг фактично є трудовими, а надані Товариством акти та звіти виконавця не можуть вважатися первинними документами, які підтверджують фактичне виконання послуг, суди першої та апеляційної інстанцій не навели відповідних мотивів, з посиланням на конкретні умови угод про надання інформаційно-консультативних послуг, їх зміст, а також норми законодавства, за яких такі документи, надані позивачем, не є прийнятними.

Як наслідок, судами не досліджено чи носили згадані послуги організаційно-господарський характер, чи входило надання таких послуг до видів діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, чи було необхідним придбання таких послуг в межах господарської діяльності Товариства та переслідувало ділову мету (отримання в подальшому прибутку), чи, навпаки, такі послуги (зобов'язання) входили до посадових (функціональних) обов'язків керівника.

Пославшись лише на Класифікатор професій ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року № 327, який визначає класифікацію керівника підприємства за кодом 1210.1, і те, що згідно з посадовою інструкцією керівника підприємства мета посади - управління підприємством, суди попередніх інстанцій не перевірили повноважень та обов'язків керівника Товариства ОСОБА_5 згідно зі статутом Товариства та посадовою інструкцією директора Товариства та не співставили з предметом договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, не встановили чи є такі функції тотожними, чи навпаки відмінними. Відтак висновок про те, що фактично мало місце виконання обов'язків за трудовим договором є передчасними.

Недослідженими залишились обставини й реального виконання певної роботи та/або надання послуги, фактичної виплати доходу за надані послуги, оскільки положення п. 177.8 ст. 177 ПК України вимагають встановлення факту нарахування (виплати) доходу саме за фактичне виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими. 

Окрім того, роблячи висновок про правомірне визначення позивачу спірних сум грошових зобов'язань та відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки встановленим в ході проведеної перевірки обставинам заниження Товариством доходу, отриманого від реалізації рухомого майна (легкового автомобіля) нижче середньоринкової вартості, та яким чином наведені порушення вплинули на загальну суму грошових зобов'язань, визначених Інспекцією у рішеннях, які є предметом оскарження у цій справі.

Апеляційний же суд хоч і послався на обставини реалізації позивачем рухомого майна (легкового автомобіля) за ціною, яка нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу, однак не навів будь-яких мотивів, з посиланням на відповідні докази, за яких такі обставини свідчать про порушення Товариством норм податкового законодавства та законність донарахування Інспекцією грошових зобов'язань за вчинення останнього.

Правильна правова оцінка спірних правовідносин та визначення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб вплине на наявність підстав для нарахування єдиного внеску та військового збору, вимога про сплату та податкове повідомлення-рішення по яких є предметом позовних вимог.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось і питання правомірності застосування штрафних санкцій по податку на доходи фізичних осіб на підставі п.   127.1 ст. 127 ПК України за повторність податкових правопорушень.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах: Болдеа проти Румунії (Boldea v. Romania), 15 лютого 2007 р., § 29; Гелле проти Фінляндії (Helle v. Finland), 19 лютого 1997 р., § 60) з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні даного спору.

Частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи, що допущені судами першої та апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, судові рішення на підставі статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Росшина» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду