Постанова
Іменем України
 
15 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа №  754/5633/16-ц
провадження № 61-31449св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року, у складі судді Галась І. А., та рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року, у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 17 вересня 2002 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року.
Посилаючись на відсутність домовленості між нею та відповідачем щодо добровільного поділу майна, позивач просила суд визнати майно, набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: автомобіль марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4, карабін «ХОВА 305 ХОГУЕСТК», гладкоствольну мисливську рушницю «СТОЕДЖЕР 2000», газовий револьвер «МЕ-38 КОМПАКТ» їх спільним сумісним майном та стягнути з відповідача вартість її частки в спільному майні. 
У судовому засіданні 20 вересня 2016 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі третю особу - ОСОБА_6
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки придбаний сторонами за час перебування ними у шлюбі автомобіль було відчужено в інтересах сім'ї на користь матері відповідача та на момент розірвання шлюбу вже належав третій особі; газовий револьвер придбано відповідачем до реєстрації шлюбу, а карабін та гладкоствольна мисливська рушниця отримано ОСОБА_5 шляхом обміну подарованих йому грошових сертифікатів, а тому вказана зброя є його особистою приватною власністю. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року рішення місцевого суду скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано автомобіль марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4 та зброю: карабін «ХОВА 305 ХОГУЕСТК», гладкоствольну мисливську рушницю «СТОЕДЖЕР 2000» спільним сумісним майном подружжя. В порядку поділу майна стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості її частки в спільному сумісному майні в розмірі 130 680 грн. 
Рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю в матеріалах справи доказів здійснення ОСОБА_5 розрахунку за карабін Howa BLK STK             к-р 30-06 та гладкоствольну мисливську рушницю «СТОЕДЖЕР 2000» подарунковими сертифікатами, що не дає підстав вважати, що відповідачем на придбання зазначеної зброї використовувались подаровані йому особисто кошти. Оскільки позивач не визнає факт домовленості подружжя на відчуження автомобіля марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4, відсутні підстави вважати, що така домовленість між ними існувала. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі відповідач посилається на необґрунтоване прийняття апеляційним судом неналежних доказів, а також на вихід судом за межі заявлених ОСОБА_4 позовних вимог. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У запереченні на касаційну скаргу позивач зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить залишити її без задоволення.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судами встановлено, що з 17 вересня 2002 року по 26 червня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4, який 18 квітня 2015 року було відчужено на користь матері відповідача - ОСОБА_6
Крім того, за час шлюбу, відповідачем також було придбано карабін Howa BLK STK к-р 30-60 та гладкоствольну мисливську рушницю «СТОЕДЖЕР 2000».
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просила визнати спільною сумісною власністю набуте сторонами за час перебування у шлюбі майно, та в порядку поділу майна стягнути з відповідача на її користь вартість належної їй частки.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).
Вирішуючи даний спір, судами встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.
Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, апеляційним судом встановлено відсутність у матеріалах справи доказів існування домовленості між подружжям про відчуження придбаного ними автомобіля марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4, а також того факту, що карабін Howa BLK STK к-р 30-60 та гладкоствольну мисливську рушницю «СТОЕДЖЕР 2000» придбано відповідачем за рахунок подарованих йому грошових сертифікатів.
Частиною першою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) закріплено принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до частини третьої вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог, встановлених цивільним процесуальним законодавством.  
З огляду на зазначене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що спірне майно, а саме: автомобіль марки «КІА СОРЕНТО» д/НОМЕР_5, карабін Howa BLK STK к-р 30-60 та гладкоствольна мисливська рушниця «СТОЕДЖЕР 2000» є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на момент їх придбання сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, не надано доказів на підтвердження факту розрахунку за зброю особистими коштами, так само як і не доведено обставини існування згоди ОСОБА_4 на відчуження ним транспортного засобу.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно частини четвертої статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Виходячи із зазначеного, апеляційний суд, встановивши дійсні обставини справи та дослідивши належним чином наявні у справі докази, діючи при цьому, в межах заявлених до місцевого суду позовних вимог, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію вартості її частки в спільному сумісному майні. Так, визначаючи розмір такої компенсації, апеляційним судом враховано звіти про оцінку майна, яким було визначено вартість автомобіля марки «КІА СОРЕНТО» д/н НОМЕР_4, карабіну Howa BLK STK к-р 30-60 та гладкоствольної мисливської рушниці «СТОЕДЖЕР 2000».
При цьому доводи касаційної скарги щодо помилкового зазначення у звіті про оцінку д/н НОМЕР_3, замість НОМЕР_4, а також відсутність у звіті індивідуальних номерів зброї не дає підстав вважати, що дані звіти про оцінку майна є неналежними доказами по справі.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким скасоване рішення суду першої інстанції, оцінка законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, колегією суддів не надається.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В.В. Пророк
 
І.М. Фаловська