Постанова
Іменем  України 
 
16 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 320/8903/15-ц
провадження № 61-24266св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач),   Антоненко Н. О.,                 Крата В.І.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У жовтні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання укладеним договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 між ними та відповідачем, та стягнення з відповідача на їх користь заборгованість за житлово-комунальні послуги.
Позов мотивовано тим, що вони є власниками гуртожитку на проспекті               АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 червня 2006 року, зі змінами                             від 29 січня 2008 року, внесеними на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року. 
ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення у позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю, здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами. 
Відповідач зареєстрована та проживає у кімнаті АДРЕСА_1, однак ухиляється від укладення договору найму, не сплачує орендну плату, має заборгованість за комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території станом на 01 жовтня 2015 року у розмірі 1 804 грн 31 коп., чим порушує їх право власності на розпорядження майном, у зв'язку з чим, уточнивши позовні вимоги, просили суд визнати укладеним договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 між сторонами на умовах, зазначених у позовній заяві, які розроблені у відповідності до типового договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 року № 783 разом з Типовим положенням про соціальні гуртожитки для осіб, які потребують соціального захисту, як його додаток.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області                   від 01 березня 2016 року позов задоволено. Визнано укладеним договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 між ОСОБА_4,                        ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками гуртожитку на АДРЕСА_1. Відповідач мешкає в даному гуртожитку, але ухиляється від укладення договору найму, не сплачує плату за користування кімнатою, відмовляється від пропозиції на його укладення.
Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року договір визнано укладеним на тих умовах, що зазначені в позовній заяві, без будь-яких змін та виключень.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області                        від 01 березня 2016 року та додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що гуртожиток, у якому зареєстрований і проживає відповідач, не є об'єктом державної або комунальної власності, а є об'єктом приватної власності, а тому до правовідносин, що виникли  між сторонами слід застосовувати положення статей 627, 638, 810, 812 ЦК України, а не Положення про гуртожитки, оскільки після передачі гуртожитку у приватну власність змінюється зміст правовідносин у сфері користування житловим приміщенням (користування об'єктами житлового фонду, що перебуває у приватній власності юридичних та фізичних осіб, здійснюється за договором комерційного найму і регулюється не Житловим кодексом і Положенням про соціальні гуртожитки, а ЦК України).  
Крім того, зазначив про відсутність доказів вручення відповідачу проекту договору оренди житлового приміщення з усіма істотним умовами, які запропоновані власником гуртожитку і, які є необхідними для його укладення відповідно до вимог статей 638, 810, 812 ЦК України (найменування та характеристик житлового приміщення, яке передається в оренду - номер, площа, кількість кімнат житлового приміщення, загальний розмір, наявність реквізиту у кімнаті, розмір оплати за це приміщення за встановленими власником тарифами, обґрунтування розміру платні, або про відмову отримати такий договір).
У квітні 2017 ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована неповним з'ясуванням апеляційним судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, залишено поза увагою, що правовідносини, які склалися між сторонами мають змішану правову природу, не враховано судову практику про те, що у разі, якщо укладення договору є обов'язком споживача, то за позовом виконавця суд ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним.
До суду касаційної інстанції від ОСОБА_6 надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому вона просить залишити без змін рішення апеляційного суду.
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Апеляційний суд установив, що ОСОБА_4 є власником гуртожитку на АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 07 червня 2006 року, виданого на підставі рішення виконкому Мелітопольської міської ради від 27 квітня 2006року.
ОСОБА_5 набув право власності на 2/5 частини у вказаному гуртожитку на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року, зареєстроване 29 січня 2008 року, яким одночасно змінено і частку ОСОБА_4 на 3/5.
Відповідач зареєстрована та проживає у кімнаті АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 02 червня 1994року.
Право особи на користування житловим приміщенням у гуртожитку може виникнути як із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК Української РСР та Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 854 (далі - Положення), так і з цивільно-правових угод, однією з яких є договір оренди житлового приміщення.
Згідно з пунктом 3 Положення його дія поширюється на гуртожитки для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, інших громадян у період роботи або навчання, а також на спеціальні гуртожитки для певної категорії осіб.
Відповідно до пункту 8 розділу І, пункту 1розділу ІІ, пункту 1 розділу ІІІ зазначеного Положення надання жилої площі, вселення до гуртожитку і користування гуртожитком здійснюється відповідно до порядку, передбаченого статтями 128, 129, 130 ЖК УРСР.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки гуртожиток, у якому зареєстрований і проживає відповідач, не є об'єктом державної або комунальної власності, а є об'єктом приватної власності, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення статей 627, 638, 810, 812 ЦК України, а не Положення про гуртожитки.
Згідно з вимогами статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.
До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). 
Згідно з вимогами частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
З огляду на викладене та врахувавши відсутність доказів вручення відповідачу проекту договору оренди житлового приміщення з усіма істотним умовами, які запропоновані власником гуртожитку і, які є необхідними для його укладення відповідно до вимог статей 638, 810, 812 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають, висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Журавель
 
                                                                                                  Н. О. Антоненко
 
                                                                                                   В. І. Крат