Постанова
Іменем України
08 жовтня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 522/10402/16-ц
провадження № 61-38476св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року у складі судді Ільченко Н. А. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
 
Свої позовні вимоги позивачобґрунтовувала тим, що в січні 1996 року за домовленістю з відповідачем вона вселилася до квартири АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку прописалася у квартирі як член сім'ї ОСОБА_5., яка є власником квартири та її рідною тіткою по лінії батька.Під час проживання у квартирі однією сім'єю, вони піклувалися один про одного, мали спільний бюджет, витрачали свої кошти на спільні потреби, зокрема, на спільне харчування та на купівлю предметів домашньої обстановки та вжитку, на утримання квартири та її ремонт. Згодом, посилаючись на похилий вік, незадовільний стан здоров'я, відповідач почала вимагати від неї забезпечення необхідного догляду, гарантувати який вона не могла у зв'язку з роботою. Відповідач домовилася з іншою родичкою - ОСОБА_6 про те, що остання буде надавати матеріальне забезпечення та догляд. Із цих підстав у них виник конфлікт, який загострився у     2011 році. У 2012 році ОСОБА_5 здійснила заміну замків на вхідних дверях, ключі передати відмовилась, що змусило її вивезти з квартири більшу частину своїх особистих речей та предметів повсякденного вжитку. Влітку 2013 року           ОСОБА_5 взагалі перестала впускати її до спірної квартири, посилаючись на те, що вона не має права на користування квартирою.Вказаними незаконними та свавільними діями відповідача, які порушують її житлові права, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенні настрою, появі нервозності та депресії, стану збентеження, тривоги та відчаю, додаткових зусиллях для організації життя. 
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1; усунути перешкоди у здійсненні нею права користування житловими та підсобними приміщеннями квартири, шляхом її вселення та стягнути з відповідача на її користь відшкодування (компенсацію) моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що                 13 вересня 2010 року відбулася заміна колишнього власника квартири з       ОСОБА_5 на ОСОБА_6, яка була власником цієї квартири до 21 лютого      2013 року включно та заперечувала проти користування цією квартирою відповідачем, а закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів колишнього власника у випадку зміни власника житлового будинку (квартири), й рішенням Апеляційного суду Одеської області від     06 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права користування квартирою. При цьому з 2012 року ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, про що вона сама вказала у позовній заяві, а ОСОБА_5, після набуття нею права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 22 лютого 2013 року, не давала згоди на вселення в цю квартиру ОСОБА_4 як члена її сімї в порядку передбаченому статтею 156 ЖК України та статтею 383 ЦК України.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 у 2010 році подарувала квартиру ОСОБА_6, то      ОСОБА_4 втратила право користування спірною квартирою.
 
У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що після того, як ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 квартиру, вона фактично зберігаючи місце проживання у ній, знову стала членом сімї ОСОБА_5 Саме по собі припинення сімейних відносин між ОСОБА_5, яка є власником спірного житла, та членом її сім'ї, не може вважатись підставою для позбавлення її права користування спірним житловим приміщенням. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, згідно з яким з моменту коли вона подарувала квартиру ОСОБА_6, ОСОБА_4 втратила право користування квартирою.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом установлено, що ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори за реєстровим № 14-1274.
 
У січні 1996 року у вищевказану квартиру у встановленому законом порядку прописалася, як член сім'ї власника цієї квартири, ОСОБА_4, яка є племінницею відповідача.
 
На підставі договору дарування від 13 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н. В. за реєстровим № 1736, ОСОБА_5 відчужила квартиру ОСОБА_6
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
 
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо). 
 
У разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК Української РСР. 
 
Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.
 
Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
 
Установивши, що ОСОБА_5 відчужила на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_1,  суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 є такою, що втратила право користуватися нею, оскільки ОСОБА_5 з дня укладення договору дарування не є власником квартири, право на користування якою у ОСОБА_4 припинилося, як таке, що є похідним від права власності на неї у ОСОБА_5
 
Твердження заявника про те, що ОСОБА_6 22 лютого 2013 року подарувала цю ж квартиру ОСОБА_5, а тому вона має право користуватися цією квартирою, є безпідставними, оскільки сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. З урахуванням того, що позивач у своїй позовній заяві вказувала на те, що вона не проживає у спірній квартирі з 2012 року, а ОСОБА_5 після набуття на спірну квартиру права власності не надавала згоди на вселення ОСОБА_4 як члена її сім'ї.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особою, що подала касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                                                                              Г. І.Усик