Постанова
Іменем України
03 жовтня 2018 року 
м. Київ
справа № 464/263/15-ц
провадження № 61-624св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Ступак О. В.,            Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., 
ВСТАНОВИВ:
14 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру. Вимоги обґрунтованотим, що 28 липня 2000 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 До того часу він проживав з нею у незареєстрованому шлюбі з 1996 року у АДРЕСА_1.
До одруження з ним ОСОБА_5 придбала квартиру, яка була кооперативною. На купівлю квартири ОСОБА_5 позичала кошти які,вони спільно повертали під час їхнього подружнього життя. У 2012 року стан здоров'я ОСОБА_5 погіршився, вона не могла ходити, змушена була вживати ліки, а 20 січня 2013 року їй було визначено першу групу інвалідності безстроково з потребою стороннього догляду, побутового обслуговування, допомоги, внаслідок чого у дружини почалися психічні розлади, вона втратила слух.
Він вимушений був доглядати за нею. Під час догляду за хворою  ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_4 без його згоди організувала оціночну вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1, у якій він проживав, а також укладення заповіту ОСОБА_5 від 26 грудня 2012 року та договору дарування квартири від 22 лютого 2013 року.
На момент укладення заповіту та договору дарування ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати внаслідок тяжкого захворювання.
З урахуванням зазначених обставин та уточнених позовних вимог від                 07 липня 2015 року та 14 вересня 2015 року, на підставі статей 203, 215, частини першої статті 225, частини першої статті 1261 ЦК України ОСОБА_3 просив договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 лютого 2013 року та заповіт,укладений ОСОБА_5 від                     26 грудня 2012 року,визнати недійсним, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру як спадкоємцю першої черги після смерті дружини (т. 1,а.с. 2-7; 199-203; 219-222).
23 січня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що родичці її чоловіка ОСОБА_5 на праві власності з 1996 року належала двокімнатна квартиру АДРЕСА_1.
28 листопада 2000 року ОСОБА_5 одружилася із ОСОБА_3 і останній став проживати у зазначеній квартирі.
Згідно з договоромдарування квартири від 22 лютого 2013 року,укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка діяла як законний представник від імені малолітньої доньки - ОСОБА_6, власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, і всі витрати пов'язані з похоронами оплатила вона.
Протягомтижня часу після смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_3 зміниввхідні двері квартири, не відкриває їх, на зв'язок не виходить. 
Відповідач ОСОБА_3 не є членом їхньої родини, для них він стороння особа, тому із смертю ОСОБА_5 припинилося його право на користування та проживання у спірній квартирі.
З урахуванням вказаних обставин та уточнених позовних вимог від                      07 жовтня 2015 року на підставі пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України, частини першої статті 391 ЦК України ОСОБА_4 просила усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, які вчиняються             ОСОБА_3, шляхом виселення його із вказаної квартири (т.1, а.с. 50-51; 135-136).
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року у первісномупозові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності відмовлено. Зустрічний позов                 ОСОБА_4. до ОСОБА_3 про виселення задоволено. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову мотивовано тим, що не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_3 про те, що на час складання заповіту 26 грудня 2012 року та при укладенні договору дарування 22 лютого 2013 року ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому відсутні підстави для визнання недійсними зазначених договорів з підстав передбачених частинами першою, другою статті 225, частиною другою статті 1257 ЦК України та визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, не зареєстровано, він самовільно займає зазначену квартиру, а тому підлягає виселенню.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. У зустрічномупозові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 за життя приходилася двоюрідною тіткою чоловіка позивача ОСОБА_4 Спірну квартиру АДРЕСА_1 22 лютого 2013 року                     ОСОБА_5 подарувала малолітній ОСОБА_6 (дочці ОСОБА_4). ОСОБА_3 як член родини сім'ї позивача ОСОБА_4 набув разом з новим власником право користування квартирою, та зважаючи на договір дарування, не може бути позбавлений права користуватися займаним приміщенням. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів того, що проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі перешкоджає її вільно володіти та користуватися належною її дочці ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1.
У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог за зустрічним позовом скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову залишити в силі. 
12 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4 
У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_4 на відзив ОСОБА_3
12 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру і була єдиним її власником до укладення шлюбу із               ОСОБА_3
26 грудня 2012 року вона склала заповіт на користь ОСОБА_6 22 лютого             2012 року ОСОБА_5 уклала із ОСОБА_4 договір дарування квартири, згідно з яким вона подарувала малолітній ОСОБА_6 квартиру. 
На момент смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 був членом її сім'ї, оскільки перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, і хоча місце проживання             ОСОБА_3 не було зареєстровано за вказаною адресою, що було встановлено під час судового розгляду, він мав право користуватися спірною квартирою до моменту припинення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_5, тобто до 22 лютого 2013 року, коли ОСОБА_5 уклала договір дарування. Крім того, за вказаним договором дарування лише              ОСОБА_5 мала право довічного проживання у спірній квартирі.
ОСОБА_3 не є членом сім'ї ні ОСОБА_4 - позивача за зустрічним позовом, ні власниці квартири ОСОБА_6 - дочки позивача за зустрічним позовом, ніколи не проживав разом та не вів з ними спільного господарства. 
З огляду на вказане помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 є членом сім'ї власника квартири. 
Апеляційний суд не звернув уваги на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 05 листопада 2014 року у справі              №6-158цс14, відповідно до якого статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Апеляційний суд не взяв до уваги також правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, відповідно до якого за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року частина четверта статті 156 ЖК Української РСР передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. 
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України необхідно дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Місце проживання ОСОБА_3 не зареєстроване за адресою спірної квартири, його місце проживання зареєстроване у м. ДрогобичЛьвівської області. 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_3 як чоловік             ОСОБА_5 вселений у спірну квартиру за її згодою як член її сім'ї та проживав з нею з 1996 року у фактичних шлюбних відносинах, а з 2000 року у зареєстрованому шлюбі. Після смерті дружини ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі, оскільки вважає, що має право користування спірним майном як член її сім'ї, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 ЦК України. 
ОСОБА_4 не доведено факту не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі. 
Пояснення ОСОБА_4 на відзив ОСОБА_3 мотивовані тим, що позивач за первісним позовом мав право користування спірною квартирою та проживання у ній до моменту припинення права власності на спірну квартиру ОСОБА_5, тобто до 22 лютого 2013 року, до укладення нею договору дарування, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 з таких підстав.
З огляду на вимоги та доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення первісного позову Верховним Судом не переглядається. 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 грудня                      2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С. С., згідно з яким на випадок свої смерті зробила розпорядження, яким все належне їй за законом на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із копії заповіту вбачається, що нотаріусом особу ОСОБА_5 встановлено та дієздатність перевірено (т.1, а.с. 224).
22 лютого 2013 року укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6, належну їй квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С. С, зареєстровано в реєстрі за №150. Вказана квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, на підставі довідки №218,виданої 21 червня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів Житлово-будівельним кооперативом № 203. Із оспорюваного договору вбачається, що особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність перевірено (т. 1,а.с. 55).
Згідно із змістомоспорюваного договору (пункти12,13) при його посвідченні нотаріусом роз'яснено сторонам всі умови укладення договору (статті 717-719, 721,722, 727 ЦК України) момент набуття права власності на предмет договору (пункт 11). 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1,а.с. 157).
Квартира АДРЕСА_1 складається з двохжитлових кімнат, загальною площею 47,3 кв.м, житловою площею - 27,6 кв.м. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана квартира належить ОСОБА_6 
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, його місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, він самовільно займаєспірне жиле приміщення, чим порушує право власності неповнолітньої ОСОБА_6
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_5 за життя приходилася двоюрідною тіткою чоловіка позивача ОСОБА_4 Спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 22 лютого                  2013 року подарувала малолітній ОСОБА_6 (дочці ОСОБА_4). ОСОБА_3, будучи членом родини сім'ї позивача ОСОБА_4, набув разом з новим власником право користування квартирою, та зважаючи на договір дарування, не може бути позбавлений права користуватися займаним приміщенням.
Верховний Суд не погоджується з вказаним висновком апеляційного суду з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України  власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення  перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також і стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати  будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3, будучи членом родини сім'ї позивача ОСОБА_4, набув разом з новим власником право користування квартирою, та зважаючи на договір дарування не може бути позбавлений права користуватися займаним приміщенням, апеляційний суд не спростував встановлені судом першої інстанції обставини, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, його місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, тому він займає спірне жиле приміщення без правових підстав. 
ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8 на момент набуття нею права власності на квартиру у лютого 2013 року, на час звернення ОСОБА_4 до суду з цим позовом у 2015 року, у спірній квартирі як члени сім'ї позивача не проживали.
Крім того, визначення апеляційним судом статусу ОСОБА_3 як члена родини сім'ї позивача ОСОБА_4, не відповідає нормам матеріального права (статті 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України), які визначають права члена сім'ї власника. 
З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи,                 ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, його місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, відтак, він порушує право власності неповнолітньої ОСОБА_6, тому обґрунтованим є висновок про задоволення зустрічного позову та виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1.
Суд апеляційної інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, вищевказаних обставин не врахував, у зв'язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року залишити в силі. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов 
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            О.В. Ступак
                                                                                                            Г.І. Усик