Постанова
Іменем України        
 
31 жовтня 2018 року                                                                    
м. Київ                                                                   
 
справа № 310/72/16-ц
провадження № 61-13883св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Бердянське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня                 2016 року у складі судді Черткової Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (далі - Бердянський УВП УТОС) про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 02 липня 2009 року   наказом директора Бердянського УВП УТОС № 34-вк він був прийнятий на роботу на посаду керівника шахового гуртка Бердянського УВП УТОС. Наказом Бердянського УВП УТОС від 31 грудня 2014 року № 75вк-1 його було переведено на посаду складальника виробів, а наказом від 01 грудня 2015 року № 80-вк - звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату. Вказане скорочення відбулося на підставі наказу директора Бердянського УВП УТОС від 11 серпня 2015 року № 22-П. Вважав своє звільнення незаконним, оскільки Запорізька обласна організація профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення не надала згоду на його звільнення, йому не пропонувалася інша робота, хоча на підприємстві були вакантні посади, наказ про скорочення штату було видано 11 серпня 2015 року, а за штатним розкладом                    від 19 листопада 2015 року були наявні посади складників виробів. Наказ про скорочення штату повинен бути винесений на підставі рекомендації профспілкової організації та засновника підприємства, однак директор проігнорував той факт, що профспілкова організація заперечувала проти такого скорочення. Згоди засновника підприємства також не було. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати накази  директора Бердянського УВП УТОС від 11 серпня 2015 року № 22-П та від 01 грудня 2015 року   № 80-вк, поновити його на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2015 року по день поновлення на роботі.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької від 26 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ від 11 серпня 2015 року             № 22-П. Визнано незаконним та скасовано наказ від 01 грудня 2015 року № 80-вк про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (скорочення штату). Поновлено ОСОБА_1 на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС. Стягнуто з Бердянського УВП УТОС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 грудня                2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 7 070 грн 58 коп. Стягнуто з Бердянського УВП УТОС на користь держави судовий збір у розмірі 1 102 грн 40 коп.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що профспілкова організація не надавала згоди на скорочення посад складальника виробів з тих підстав, що УТОС є учбово-виробничим підприємством з функцією трудової реабілітації інвалідів по зору                         І і ІІ груп та єдиним підприємством у місті, на якому інваліди по зору можуть реалізувати своє право на працю, закріплене в Конституції України. Сам факт скорочення - звільнення інвалідів І групи по зору з ініціативи адміністрації порушує статтю 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Оскільки звільнення позивача відбулося з порушення норм КЗпП України, то з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу Бердянського УВП УТОС відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької від 26 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
 
У серпні 2016 року Бердянське УВП УТОС подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 було подано позов про визнання незаконним і скасування наказу від 11 серпня 2015 року № 22-П з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» та статті 50, 56 КЗпП України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зазначені нормативні акти регулюють порядок створення робочих місць для інвалідів та встановлення інвалідам робочого часу і не стосуються правомірності звільнення позивача з роботи. Вказані норми права не містять заборони звільнення інвалідів у зв'язку із скороченням штату. Відповідач не зобов'язаний за відсутності прибуткової господарської діяльності, достатніх коштів на виплату заробітної плати утримувати працівників, які не зайняті у виробничій діяльності. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність  працівників і штатний розпис. Відмова профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 не обґрунтована.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи не було дотримано процедури звільнення, попередження про звільнення і акти про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом з'явилися тільки під час розгляду справи. Первинна профспілкова організація Бердянського УВП УТОС і Запорізька обласна організація профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення надали аргументовані відмови на скорочення штату працівників відповідача та звільнення позивача із займаної посади. Посилання відповідача на те, що у Бердянському УВП УТОС не існує Первинної профспілкової організації, не відповідає дійсності. Підприємства категорії УТОС створюються для осіб із вадами зору, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач повинен працювати саме на цьому підприємстві, оскільки інші підприємства не мають належних умов праці для таких осіб. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 березня 2018 року справу № 310/72/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
 
Судами встановлено, що наказом директора Бердянського УВП УТОС   Скиби В. Г. від 02 липня 2009 року № 34-вк ОСОБА_1, інваліда І групи по зору з дитинства, було прийнято на роботу на посаду керівника гуртка (шахів) з 02 липня 2009 року з оплатою згідно із штатним розкладом.  
 
Наказом виконуючого обов'язки директора УВП УТОС Шевченко С. І. від 31 грудня 2014 року № 75-вк ОСОБА_1 переведено з 01 січня 2015 року складальником виробів з відрядною оплатою праці.
 
11 серпня 2015 року наказом директора УВП УТОС Шевченка С. І. № 22-П скорочено з 11 жовтня 2015 року три посади складальника виробів.
 
Наказом від 01 грудня 2015 року № 80-вк ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. 
 
ОСОБА_1 є інвалідом І групи по зору і членом УТОС, яке об'єднує інвалідів І та ІІ групи по зору.
 
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, які використають найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.
 
Бердянське УВП УТОС створене Центральним правлінням УТОС. Основною метою діяльності підприємства є, зокрема працевлаштування інвалідів по зору І та ІІ груп.
  
Пунктом 12.1 Статуту Бердянського УВП УТОС передбачено, що відносини працівника та підприємства, які виникли на основі трудового договору, регулюються законодавством України про працю та відповідними відомчими нормативними актами УТОС.   
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Наявні в матеріалах справи акти Бердянського УВП УТОС про відмову позивача від підпису в наказі від 11 серпня 2015 року № 22-П «Про скорочення штату працівників з 11 жовтня 2015 року» не свідчать про дотримання відповідачем положень частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України.
 
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Частиною третьою статті 252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).
 
Судами встановлено, що Запорізькою обласною організацією профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення було відмовлено у наданні згоди на звільнення голови Первинної профспілкової організації Бердянського УВП УТОС ОСОБА_1 з причин відсутності роботи. Вказана відмова була мотивована тим, що згідно із Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, які використають найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством. У статуті Бердянського УВП УТОС зафіксовано, що підприємство створене Центральним правлінням УТОС для працевлаштування інвалідів по зору І та ІІ груп. Згідно зі статтею 43 Конституції України, статтею 50 КЗпП України та Статутом підприємства, керівник зобов'язаний забезпечити працівників - інвалідів по зору                      І і ІІ груп роботою з нормальною тривалістю робочого часу, встановленою в колективному договорі, але не більше 40 годин на тиждень. Відповідно до статті 56 КЗпП України за угодою між працівником і роботодавцем, або за рекомендацією Медико-соціальної експертної комісії може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Подання на звільнення ОСОБА_1 не відповідає вимогам статей 43, 49-2 КЗпП  України щодо його правової обґрунтованості (відсутні будь-які документи, які б доводили правомірність дій адміністрації Бердянського УВП УТОС). 
 
Також встановлено, що голова Первинної профспілкової організації Бердянського УВП УТОС ОСОБА_1 не давав згоди на скорочення посад складальника виробів з тих підстав, що УТОС є учбово-виробничим підприємством з функцією трудової реабілітації інвалідів по зору І і ІІ груп, що було покладено в основу створення як системи УТОС в цілому, так і підприємства, і відображено в його Статуті.
 
Як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від                     06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори,  пов'язані зі  звільненням  за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства,  установи,  організації,  скорочення чисельності або 
штату  працівників,  чи  додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення  працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці,  про те, що працівник відмовився від переведення  на  іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі,  організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався  він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Судами встановлено, що згідно з інформацією, наданою Бердянською обласною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби України у Запорізькій області, Бердянське УВП УТОС у період з 11 серпня 2015 року по                         15 лютого 2016 року прийняло на роботу 15 осіб на різні посади, що свідчить про недоцільність і необґрунтованість скорочення штату, а саме посад, які займали інваліди І групи.
 
Проаналізувавши наведені докази, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що УТОС є єдиним підприємством у місті, на якому інваліди по зору можуть реалізувати своє право на працю, закріплене в Конституції України, а звільнення ОСОБА_1 було проведено з порушенням вимог статті 43 КзпП України (без попередньої згоди виборного органу профспілкової організації).
 
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
 
Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
 
Визнавши незаконними дії та рішення роботодавця щодо звільнення позивача, суд першої інстанції, з рішенням кого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 7 070 грн 58 коп.
 
Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що відмова  Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є немотивованою, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Розглядаючи трудовий спір, суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вищезазначеного висновку слід дійти висновку, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. 
Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватися судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 Цивільного кодексу України, статей 1, 213 ЦПК України 2004 року) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».
Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичним обставинам і підставам звільнення працівника, його діловим і професійним якостям, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що висновок Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 є вмотивованим, містить посилання на норми КЗпП України та Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Аргументи касаційної скарги про те, що Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» та статті 50, 56 КЗпП України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій керувалися положеннями пункту 1 частини першої статті 40, статтями 43, 49-2, частиною другою статті 235, статтею 236 КЗпП України. Посилання судів на Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» та статті 50 (норма тривалості робочого часу), 56 (неповний робочий час) КЗпП України не впливає на правильність вирішення спору.  
Доводи скарги про те, що позов про визнання незаконним і скасування наказу          від 11 серпня 2015 року № 22-П подано з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки правовою підставою для задоволення позову є невідповідність вимогам закону наказу             від 01 грудня 2015 року № 80-вк про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв'язку з допущеними роботодавцем вищевказаними порушеннями норм трудового права. 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
                                               
Касаційну скаргу Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня                 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня                           2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак   Г. І. Усик