Постанова
Іменем України 
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 333/8711/15
 
провадження № 61-29558 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_5; 
суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Попович Наталія Сергіївна;
заінтересовані особи: ОСОБА_7, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_5, на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2016 року у складі судді Носаченка О. С. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В.,                  Маловічко С. В., Гончар М. С.,

 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_5, звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Попович Н. С., заінтересовані особи:       ОСОБА_7, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»).
 
Скарга мотивована тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції (далі - ДВС ГТУЮ) у Запорізькій області перебувають виконавчі провадження № 46554382 та №46554545 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 22 січня 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про звернення стягнення на предмет            іпотеки - квартири АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю «Усвідомлення» за кредитним договором. Власниками зазначеної квартири є: в 1/4 частині - ОСОБА_4, а в 3/4 частині -                 ОСОБА_7 Зазначала, що рішенням Комунарського районного суду             м. Запоріжжя від 19 червня 2012 року її сину - повнолітньому недієздатному інваліду з дитинства 2 групи ОСОБА_5 для проживання виділено окрему ізольовану жилу кімнату № 8 площею 15,9 кв. м у вказаній вище квартирі.
9 жовтня 2015 року державний виконавець Попович Н. С. склала акт опису та арешту майна, а саме: квартири АДРЕСА_1. Постановою державного виконавця              від 23 листопада 2015 року призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна з питань визначення початкової вартості зазначеного майна.
Вважала, що постанова про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності від 23 листопада 2015 року є неправомірною, так як проведення примусового виконання рішення по зверненню стягнення на спірну квартиру буде порушувати майнові та житлові права, свободи та законні інтереси недієздатної особи - ОСОБА_5, оскільки його буде виселено, що спричинить загрозу для його життя та здоров'я.
Крім того, державний виконавець у порушення вимог чинного законодавства не залучила орган опіки та піклування як учасника виконавчого провадження та здійснила до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як до органу опіки та піклування, звернення з метою отримання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши вимоги скарги, просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ  у Запорізькій області ПоповичН. С.; зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області при здійсненні примусового виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2013 року відносно недієздатного інваліда                     2 групи - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом з дитинства, та особою, яка з народження страждає на психічні розлади, застосовувати норми діючого законодавства, які передбачені для захисту прав, свобод та законних інтересів осіб, які мають правовий статус «дитина - інвалід»; визнати, що обов'язковою необхідною умовою вчинення будь-яких дій щодо відчуження ізольованої жилої кімнати № 8 площею             15,9 кв. м, яка розташована у квартирі АДРЕСА_1, є наявність попереднього дозволу органу опіки та піклування. 
 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня                   2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до                           статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час вчинення виконавчих дій, для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Як експерт або спеціаліст може бути запрошена будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі. Державний виконавець Попович Н. Г. з урахуванням викладених обставин мала усі повноваження для винесення постанови про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна з питань визначення початкової вартості зазначеного майна.  При цьому суд зазначив, що ОСОБА_5 не є стороною та учасником виконавчих проваджень ВП № 46554382 та ВП №46554545, тому заявник, звернувшись до суду із скаргою на дії, бездіяльність державного виконавця в інтересах ОСОБА_5, невірно обрала спосіб захисту його прав та інтересів.
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_5, задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки у виконавчому листі початкова ціна продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів не зазначена, а в судовому рішенні передбачено, що реалізація предмету іпотеки з прилюдних торгів має відбуватися за ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконання судового рішення, державний виконавець на виконання вимог статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час вчинення виконавчих дій, обґрунтовано призначив такого експерта, про що виніс відповідну постанову. Законний представник недієздатного     ОСОБА_5 - ОСОБА_4, є боржником у виконавчому провадженні, а тому вона відповідно до вимог статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» і статті 383 ЦПК України 2004 року має право оскаржити будь-які дії державного виконавця, вчинені в процесі виконання судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, у тому числі і щодо відмови державного виконавця у задоволенні її заяви про залучення до участі у виконавчому провадженні органів опіки і піклування для захисту прав її недієздатного сина. Судом не обговорено питання про те, чи не виник у виконавчому провадженні конфлікт інтересів між боржниками і їх недієздатним сином, не обговорено питання про застосування положень статті 43 ЦПК України 2004 року щодо обов'язкової участі органів опіки і піклування у виконавчому провадженні для забезпечення прав інваліда з дитинства, який проживає в квартирі, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки. Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5, визначені окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно що Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню. 
Пунктом 2.4 розділу ІІ вказаної Інструкції передбачено, що залучення органів опіки та піклування відповідно до покладених на них повноважень обов'язково здійснюється при виконанні судових рішень про відібрання дитини, а також у разі необхідності забезпечення прав та інтересів дітей та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування). Такі ж положення містяться і в пункті 3 вказаної Інструкції у редакції від 5 жовтня 2016 року. 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що державний виконавець перед тим як приймати постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності мала б залучити до участі у виконавчих діях орган опіки і піклування, а тому постанова державного виконавця від 23 листопада       2015 року є незаконною. Також посилалась на неправильне визначення судом статусу органу опіки та піклування як учасника справи. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Як експерт або спеціаліст може бути запрошена будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі (частини перша та друга статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на час вчинення виконавчих дій). 
Аналогічне положення міститься у пункті 2.9 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (тут і далі - у редакцій на час вчинення виконавчих дій).
Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.
На підставі статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і  далі - у редакції на час вчинення виконавчих дій) про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. 
 
Крім зазначених осіб, відповідно до статті 26 ЦПК України 2004 року,            статті 7 Закону України «Про виконавче провадження», до участі у справі в якості заінтересованих осіб повинні залучатись інші учасники виконавчого провадження.
 
Неповнолітні та особи, визнані судом недієздатними, реалізують свої права та виконують обов'язки, пов'язані з виконавчим провадженням, відповідно до вимог закону (частина друга статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.
 
Згідно з пунктом 2.4 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України               від 2 квітня 2012 року № 512/5, залучення органів опіки та піклування відповідно до покладених на них повноважень обов'язково здійснюється при виконанні рішень про відібрання дитини, а також у разі необхідності забезпечення прав та інтересів дітей та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування).
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, вірно застосувавши вірно застосувавши наведені вище вимоги закону, правильно виходив із того, що у виконавчому листі початкова ціна продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів не зазначена, а в судовому рішенні передбачено, що реалізація предмету іпотеки з прилюдних торгів має відбуватися за ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконання судового рішення, тому державний виконавець на виконання вимог частини першої та другої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» обґрунтовано призначив такого експерта, про що виніс відповідну постанову. При цьому, дії по складанню акта та арешту майна         від 19 жовтня 2015 року, згідно якого було описано та арештовано належне боржникам нерухоме майно, не оскаржені, а постанова про призначення експерта у виконавчому провадженні, це лише продовження виконавчих дій, вчинених у рамках виконавчого провадження, передбачена частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», та спрямована на фактичне виконання рішення суду.
 
Також апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що представник недієздатного ОСОБА_5 - ОСОБА_4, є боржником у виконавчому провадженні, а тому вона відповідно до вимог статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» і статті 383 ЦПК України 2004 року має право оскаржувати дії державного виконавця, вчинені в ході виконання судового рішення, у тому числі і щодо відмови державного виконавця у задоволенні її заяви про залучення до участі у виконавчому провадженні органів опіки і піклування для захисту прав її недієздатного сина.
 
Посилання касаційної скарги на неправильне визначення статусу органу опіки та піклування є безпідставними, оскільки частиною третьою                     статті 45 ЦПК України 2004 року визначена мета залучення судом до участі в справі органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а не статус таких органів як учасників справи, який визначається судом у кожному конкретному випадку. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатного ОСОБА_5, залишити без задоволення.
 
Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк