Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
місто Київ
 
справа № 667/8885/15-ц
провадження № 61-11618св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач (заявник) - ОСОБА_3,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Воронової Л. П., Колісниченка А. Г.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 06 листопада 2015 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 
(далі - ТОВ «Кей-Колект») про визнання договору іпотеки припиненим, просив визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором, посвідченим 26 січня 2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І. М., укладеним між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «Кей-Колект»; припинити обтяження іпотекою, зареєстроване у Державному реєстрі іпотек за № 8226983, та зняти заборону відчуження, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 4408398, з офісу і магазину промислових товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» 26 січня 2007 року укладено кредитні договори № 11111044000 та № 11111264000. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами укладено іпотечний договір від 26 січня 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано офіс і магазин промислових товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у жовтні 2014 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 жовтня 2015 року у справі № 667/8421/14-ц у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відмовлено у зв'язку із пропуском позовної давності.
Позивач вважає, що його зобов'язання за кредитними договорами припинились, у зв'язку з чим припинились також й похідні від них зобов'язання, зокрема ті, що виникли на підставі договору іпотеки.
Правовими підставами позову є правила статті 17 Закону України 
«Про іпотеку».
Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Судом визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 січня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 277; припинено обтяження іпотекою, зареєстроване у Державному реєстрі іпотек за №8226983, та знято заборону відчуження, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 4408398, з офісу і магазину промислових товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що постановлення рішення Апеляційним судом Херсонської області від 29 жовтня 2015 року у справі № 667/8421/14-ц про відмову у задоволенні позовних вимог 
ТОВ «Кей-Колект» у зв'язку з пропуском позовної давності, що набрало законної сили, свідчить про припинення первісного зобов'язання у повному обсязі, зокрема з урахуванням тих обставин, що сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що будь-яка вимога не підлягає примусовому здійсненню під час розгляду спорів після цього моменту.
Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що зі спливом позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов'язання в розумінні статті 509 ЦК України.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3
Суд апеляційної інстанції зазначив, що виключно з настанням обставин, наведених у статті 17 Закону України «Про іпотеку», припиняється суб'єктивне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Апеляційний суд застосував до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14 та від 23 вересня 2015 року у 
справі № 6-213цс15.
За висновками апеляційного суду, вирішуючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суд першої інстанції не врахував норми, які регулюють спірні правовідносини, та те, що відмова у стягненні кредитної заборгованості внаслідок застосування позовної давності не є підставою для припинення іпотечного договору.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що помилково скасоване апеляційним судом.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для припинення іпотеки у спірних правовідносинах. Зобов'язання існує за наявності нерозривних елементів, зокрема обов'язку боржника та права вимоги кредитора. У зв'язку з пропущенням позовної давності кредитор фактично втратив таке право вимоги, внаслідок чого зобов'язальні правовідносини між сторонами припинились, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про припинення іпотеки у зв'язку з припиненням основного зобов'язання. На переконання заявника, суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-213цс15, оскільки їх сформульовано у справах з іншими фактичними обставинами та з відмінними підставами позову. Також заявник зазначає, що позовна давність сплинула також й до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому продовження існування обтяження втрачає сенс у зв'язку з неможливістю забезпечити звернення стягнення на майно. Щодо порушень норм процесуального права, то заявник стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано розглянуто по суті заяву про перегляд заочного рішення, що стало наслідком поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.
У відзиві ТОВ «Кей-Колект» просило відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3, залишити без змін рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2017 року. Відповідач зазначає, що підстави для припинення іпотеки визначені у статті 17 Закону України 
«Про іпотеку». Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для її припинення. Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17. 
Щодо посилання заявника на неправильне застосування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду України, то ТОВ «Кей-Колект» посилається на застосування правил частини другої статті 327 ЦПК України 
(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), зокрема не може бути скасоване правильне по суті й справедливе рішення з одних лише формальних міркувань. В частині доводів про пропуск строків на подання заяви про перегляд заочного рішення, ТОВ «Кей-Колект» зазначає, що заявник оскаржує рішення суду апеляційної інстанції, а тому такі порушення не підлягають дослідженню.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 березня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 січня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 11111044000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 105 731, 00 дол. США під 12, 3 % річних.
26 січня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 11111264000, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредитні кошти у сумі 191 400, 00 дол. США зі сплатою 12, 3 % річних.
На забезпечення виконання зобов'язань за двома кредитними договорами укладений іпотечний договір від 26 січня 2007 року, реєстровий номер 277, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І. М., за умовами якого в іпотеку передано офіс і магазин промислових товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 січня 2007 року.
У зв'язку із укладенням іпотечного договору до Державного реєстру іпотек внесено запис про обтяження зазначеного майна іпотекою № 8226983 та накладена заборона його відчуження до припинення іпотечного договору за реєстраційним № 4408398.
12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитними договорами № 11111044000, № 11111264000 та правочинами, укладеними на їх забезпечення.
У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у жовтні 2014 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 жовтня 2015 року у справі № 667/8421/14-ц за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, Приватного підприємства «Мікропровід» про стягнення заборгованості за кредитними договорами у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відмовлено повністю у зв'язку із пропуском позовної давності.
Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_3 зазначив, що у зв'язку з відмовою у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості внаслідок пропуску позовної давності припинилося основне зобов'язання, а тому є підстави для припинення іпотеки.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
Сплив позовної давності як підстави для припинення зобов'язання правила глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то, за загальним правилом, ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право такої властивості як здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.
У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності отримує захист від застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.
Проте за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та ухвалити рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання, й таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), встановлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Резюмуючи, Верховний Суд виходить із того, що у ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнається. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду в іншому судовому провадженні про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, а також у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 921/247/17-г/16, від 20 червня 2018 року у справі № 752/17492/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 569/1548/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.
Відповідно до положень статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Отже, згідно із наведеними положеннями Закону сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором й про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави (відповідно, й іпотеки).
Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та припинення іпотеки, а тому рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду України не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, мають характер формальних міркувань.
Доводи про пропуск строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення також не впливають, не стосуються вирішення питання дотримання чи порушення апеляційним судом норм процесуального права.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик