Постанова
Іменем України
19 вересня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 654/998/16-ц
провадження № 61-18295св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - відділ освіти Голопристанської районної державної адміністрації,
третя особа - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  відділу освіти Голопристанської районної державної адміністрації на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Радченка С. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відділу освіти Голопристанської районної державної адміністрації (далі - ВО Голопристанської РДА) про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.
Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що на підставі наказану № 15-ОС, виданого виконуючим обов'язки начальника ВО Голопристанської РДА, її звільнено з посади учителя інформатики та фізики Залізнопортівської школи І-ІІІ ступенів                     із 15 лютого 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 41, пункту 5 частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням цієї роботи, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.
Своє звільнення вважає незаконним, оскільки вона має вищу педагогічну освіту, із               15 серпня 2011 року працювала на посаді вчителя фізики в Новофедорівській                ЗОШ І-ІІІ ступенів, із 28 вересня 2012 року переведена на посаду вчителя Залізнопортівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. За час роботи достроково атестувалась. За результатами атестації 21 березня 2014 року їй присвоєно кваліфікаційну категорію «спеціаліст ІІ категорії», членами комісії прийнято рішення, що вона відповідає займаній посаді. Її учні займали призові місця, отримували дипломи за участь у конкурсах. Аморальних проступків не вчиняла, оцінка її загальної поведінки не підтверджена конкретними фактами. Виконуюча обов'язки директора школи              ОСОБА_5 розповсюдила про неї неправдиву інформацію, загострювала конфлікт із метою її подальшого звільнення з роботи. Створена робоча група не мала повноважень на проведення перевірки, всі викладені у результатах перевірки факти не відповідають дійсності. Підстави для її звільнення штучно створені керівництвом школи з метою її звільнення з роботи через неприязні відносини до неї в результаті її дій, направлених на боротьбу із корупцією, яка існує в школі.
Із урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила визнати незаконним її звільнення з посади вчителя, скасувати наказ від 12 лютого 2016 року № 15-ОС, виданий виконуючим обов'язки начальника ВО Голопристанської РДА                    ОСОБА_6, поновити її на посаді вчителя фізики та інформатики Залізнопортівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на день винесення рішення у розмірі                           25 776,05 грн та 15 480,36 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. 
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звільнена з роботи із дотриманням вимог законодавства, тому підстави для поновлення її на роботі відсутні. Факти щодо аморальної поведінки ОСОБА_2 підтверджуються довідкою робочої групи від 08 лютого 2016 року, складеною за результатами розгляду скарг на дії  ОСОБА_2, показаннями свідків, тоді як позивач не надала суду будь-яких доказів, які б спростовували вказані факти. 
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді учителя інформатики та фізики Залізнопортівської школи І-ІІІ ступенів, Голопристанського району Херсонської області. Стягнуто із ВО Голопристанської РДА на користь        ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34 414,51 грн (сума без утримання податків та інших обов'язкових платежів). Стягнуто із                               ВО Голопристанської РДА на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із ВО Голопристанської РДА судовий збір у сумі                    1 434,60 грн у дохід держави.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не обґрунтовано розцінив вказані у наказі про звільнення відомості як аморальні проступки. Звільнення позивача проведено лише на підставі загальної характеристики її поведінки. Жоден із наданих відповідачем доказів не може бути підставою для звільнення працівника за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи. Розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу розраховується виходячи із заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи. Незаконне звільнення призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків позивача та заподіяло їй моральну шкоду, розмір відшкодування якої із урахування принципів розумності, виваженості та справедливості складає  2 000,00 грн.         
У червні 2017 року ВО Голопристанської РДА подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
У касаційній скарзі заявник зазначив, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що звільнення позивача не підтверджено конкретними фактами, а проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки позивача, є помилковим. Судом першої інстанції шляхом допиту свідків, дослідження результатів перевірки робочої групи, заяв батьків встановлено факти вчинення аморальних проступків позивачем, які полягали  у принижені учнів та застосування до них фізичної сили. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.  
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2018 року справу № 654/998/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ВО Голопристанської РДА підлягає задоволенню із таких підстав.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Проте оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права. 
Судами встановлено, що наказом від 12 лютого 2016 року № 15-ОС звільнено                 ОСОБА_2 із посади учителя інформатики та фізики Залізнопортівської школи I-III ступенів із 15 лютого 2016 року на підставі пункту 3 частини першої  статті 41 КЗпП України та статті 43-1 КЗпП України.
У вказаному наказі зазначено: «ОСОБА_2 неодноразово вчиняла дії, що порушують моральні норми, при виконанні нею трудових обов'язків, що підтверджується наступним:
1. торкалась сідниць учнів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_9 у справі № 654/3299/15-ц;
2. під час навчального процесу погрожувала учням зґвалтувати їх указкою, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_10 у справі                                     № 654/3299/15-ц ;
3. під час навчального процесу вживала слово «дура» під час звернення до учнів, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_10 у справі                                    № 654/3299/15-ц;
4. під час навчального процесу вживала слово «тупа» під час звернення до учнів, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_9 у справі                                      № 654/3299/15-ц;
5. під час навчального процесу вживала слово «шалунішка» під час звернення до учня, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_9 у справі                            № 654/3299/15-ц;
6. під час уроку відібрала в учня навушники, який користувався ними, у спосіб, який пошкодив їх, після чого викинула їх у сміттєвий бак, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_9 у справі № 654/3299/15-ц;
7. під час уроків використовувала мобільний телефон для спілкування з іншими людьми на теми особистого приватного та інтимного життя, що підтверджується свідченнями учнів 10 класу ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у справі                                        № 654/3299/15-ц, словами ОСОБА_12, учня 6 класу, письмовими поясненнями ОСОБА_13, матері учня 4 класу ОСОБА_14 та учня 10 класу ОСОБА_15;
8. два роки тому використала фізичну силу до учня ОСОБА_1, що підтверджується свідченнями учня ОСОБА_9 у справі №654/3299/15-ц, письмовими поясненнями ОСОБА_16 та ОСОБА_9;
9. за використання комп'ютера поза уроками для виконання домашнього завдання вимагала від учня ОСОБА_1 мишку або клавіатуру взамін, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_9 у справі № 654/3299/15-ц;
10. застосовувала фізичну силу до учня ОСОБА_12, шляхом тримання його за груди, погрожувала позбавленням волі як видом кримінального стягнення та направлення до інтернату, що підтверджується словами ОСОБА_12 на відео, зроблене у присутності робочої групи, викладачів, батьків інших учнів;
11. під час робочого процесу вживала слова «геї» та «лесбійки» під час звернення до учнів 6 класу, що підтверджується словами учнів 6 класу та відео, зроблене у присутності робочої групи, викладачів та батьків інших учнів;
12. часто навмисно голосно розмовляє із учнями на уроках, що підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_17, матері учнів 4 класу ОСОБА_18 та ОСОБА_19;
13. пише неправдиві зауваження до щоденника, що підтверджується свідченнями учня 10 класу ОСОБА_10 у справі № 654/3299/15-ц та письмовими поясненнями ОСОБА_13, матері учня 4 класу ОСОБА_14 та учня 10 класу ОСОБА_15».
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову та поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами склались неприязні стосунки, суд першої інстанції необґрунтовано розцінив вказані у наказі про звільнення факти, як аморальні проступки, звільнення проведено лише на підставі загальної характеристики поведінки позивача та жодна з обставин, зазначена у наказі, не може бути підставою для звільнення за аморальний проступок.  
В повній мірі з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись. 
Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.
До суб'єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.
Отже, позивач у цій справі належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України. 
Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем,  а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника. 
За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати у дітей повагу до батьків, жінки, старших за віком.
Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов'язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників. 
Верховний Суд акцентує увагу на тому, що виховання морально-етичних якостей у дітей є стратегічним завданням держави, яке відображено у Законі «Про освіту», «Про загальну середню освіту», «Про позашкільну освіту», «Про охорону дитинства», в національній програмі «Діти Україні», «Концепції виховання дітей та молоді в національній системі освіти», Концепції позашкільної освіти та виховання, Національній доктрині розвитку освіти «України в XXI столітті», Державній національній програмі «Освіта України XXI століття». В «Основних напрямах реформи загальноосвітньої і професійної школи» визначено, що «школа зобов'язана виробляти внутрішню потребу жити і діяти за принципами моралі, неухильно додержуватись правил співжиття. З ранніх років вона повинна виховувати в учнів колективізм, чесність і правдивість, вимогливість і принциповість, стійкість і мужність характеру».
Величезна суспільна значущість педагогічної праці зумовлює надвисокі вимоги як до особистості вчителя, так і до щоденної поведінки педагога, саме тому, вчитель, педагог, вихователь зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості дітей. 
Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. 
Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). 
Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. 
Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов'язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом першої інстанції встановлено факти вчинення позивачем ряду дій, які для педагога є аморальними, так як полягали у приниженні гідності учнів, застосуванні фізичної сили до учнів, вживання неприпустимої для педагога лексики при зверненні до учнів, системний характер яких дає підстави для висновків про неможливість подальшої роботи позивача на посаді учителя.   
Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються показаннями свідків,  заявами батьків, а також довідкою від 08 лютого 2016 року, складеною робочою групою за результатами розгляду скарг на дії ОСОБА_2
Крім того, зазначені обставини встановлені Голопристанський районним судом Херсонської області під час розгляду справи № 654/3299/15-ц. У рішенні, ухваленому за результатами розгляду цієї справи, зазначено, що інформація, викладена у заявах відповідачів щодо поведінки вчителя ОСОБА_2 відповідає дійсності та не містить ознак недостовірної. 
У силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року вказані обставини мають преюдиціальне значення для цієї справи, тобто вони вважається встановленими та таким, що не потребують нового доведення.
 
У свою чергу, позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені обставини.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог закону, тому підстави для поновлення на роботі ОСОБА_2 відсутні.    
 
Скасовуючи законне рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкових висновків про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки звільнення відбулось внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, а не конкретного аморального проступку. 
 
Висновок апеляційного суду здійснений при неправильному застосуванні норми матеріального права, а саме пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України, яке полягає у неправильному її тлумаченні, оскільки у цій конкретній справі встановлені судом обставини свідчили про вчинення позивачем, яка є учителем, ряду проступків, які є аморальними для учителя і неприпустимими у поведінці педагога по відношенню до учнів, і всі ці проступки саме у своїй сукупності давали підстави для звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України, в той час як суд апеляційної інстанції оцінював кожний із вчинків окремо, як підставу для звільнення, що є помилковим. 
 
Верховний Суд вважає, що при вирішенні справ подібної категорії, суду належить виходити не з формального підходу оцінки окремо того чи іншого вчинку педагога, а у разі встановлення за обставинами справи неодноразового вчинення педагогом поступків, несумісних зі званням учителя, надавати їм оцінку у сукупності, з урахуванням особливостей відносин у сфері навчально-виховного процесу та  підвищеного рівня  вимог до моральної-етичних якостей і поведінки учителя (педагога, вихователя).  
У зв'язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв'язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.    
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу відділу освіти Голопристанської районної державної адміністрації задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року скасувати, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2017 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик