Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/13390/16-ц
провадження № 61-12950св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3, про зменшення розміру аліментів на дитину, яка продовжує навчання.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти у зв'язку із продовженням її навчання у вищому навчальному закладі. Наразі у родині позивача змінився матеріальний стан, зокрема, зменшився дохід внаслідок припинення підприємницької діяльності позивача, а також припинення отримання його дружиною допомоги по безробіттю. Крім того, у позивача продовжують існувати кредитні зобов'язання. Також він вимушений один утримувати двох малолітніх дітей, один з яких є інвалідом 2 групи, та дружину, яка на даний час не працює. 
 
Ураховуючи викладене, позивач просив зменшити розмір аліментів, стягнутих з нього на користь ОСОБА_2 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року, з 1/8 до 1/30 частини заробітку (доходу), але не менше встановленого законом мінімального розміру 30 % прожиткового мінімуму на особу відповідного віку, починаючи з 2016 року.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у складі судді Цимбал І. К. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач має можливість надавати дочці матеріальну допомогу. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність у відповідача фінансових зобов'язань перед банківською установою, а також тимчасова непрацевлаштованість дружини, припинення його діяльності як фізичної особи-підприємця у цьому випадку не можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки сума, що стягується рішенням (170 грн), не є значною і такою, що об'єктивно вплине на покращення фінансового стану позивача. 
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року скасовано та  ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Зменшено розмір аліментів, що утримуються зі ОСОБА_1 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на працездатну особу щомісячно, починаючи з 02 вересня 2015 року на період навчання, тобто до 30 червня 2018 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, до 1/30 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 13 липня 2016 року.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму з січня 2017 року на працездатну особу становить 1600 грн. Таким чином, виходячи з доходу відповідача, мінімальний розмір аліментів - 30 %, які підлягають сплаті відповідно до закону та рішення суду, становить 480 грн щомісячно, що на 170 грн перевищує суму аліментів, яку на даний час сплачує позивач.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не довів того, що не має можливості надавати матеріальну допомогу відповідачу. Кредитний договір № 26202004378301 був укладений між ПАТ «Астра банк» та ОСОБА_2 22 березня 2013 року, тобто ще до постановлення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року. Також суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки довідці Державної фіскальної служби від 04 січня 2017 року № 04/5/99-99-08-02-02-16 щодо доходів ОСОБА_1, отриманих ним від підприємницької діяльності. 
 
У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1, в яких він просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
З 01 вересня 2014 року по 30 червня 2018 року ОСОБА_2 навчається у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка (а. с. 47). 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у зв'язку з продовженням навчання стягуються аліменти у розмірі 1/8 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на працездатну особу, щомісячно (а. с. 4, 5).
 
На утриманні позивача також перебувають ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом ІІ групи з дитинства, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
 
Також судами встановлено, що позивач щомісячно сплачує на користь відповідача 650 грн. Дохід позивача становить 5 000 грн в місяць (а. с. 27). 
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що його дружина ОСОБА_6 припинила отримувати допомогу по безробіттю та не працює (а. с. 6).
 
Також позивач сплачує щомісячні виплати за кредитом від 22 березня 2013 року № 26202004378301 (а. с. 31-37).
 
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, та визначає спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). 
 
Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 182 СК України (у редакції Закону України від 26 січня 2016 року № 936-VIII, яка була чинною на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин), при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
 
Засадами сімейного законодавства України є у тому числі принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України). Брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них дитина проживає. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції посилався на те, що на утриманні позивача знаходяться ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом ІІ групи з дитинства, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, і що позивач щомісяця сплачує кредитну заборгованість.
 
Разом з тим апеляційний суд, не звернув увагу на те, що кредитний договір № 26202004378301 було укладено між ПАТ Астра банк та ОСОБА_2 22 березня 2013 року, тобто кредит існував ще до ухвалення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів у зв'язку з продовженням навчання.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум на працездатну особу у розмірі: з 01 січня 2017 року - 1600 грн, з 01 травня - 1684 грн, з 01 грудня - 1762 грн. Таким чином, мінімальний розмір аліментів - 30 %, які підлягають сплаті відповідно до закону та рішення суду у 2017 році, становить 480 грн щомісячно, що на 170 грн перевищує суму аліментів, яку сплачує позивач на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з клопотанням про витребування доказів щодо доходів ОСОБА_1 (а. с. 57).
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року клопотання ОСОБА_2 задоволено (а. с. 58). 
 
Відповідно до довідки Державно фіскальної служби України від 04 січня 2017 року № 04/5/99-99-08-02-02-16 за період з 1 по 3 квартал 2016 року ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність та отримував дохід як фізична особа-підприємець у розмірі 88 777 грн 07 коп. (а. с. 68).
 
ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність лише у грудні 2016 року (а. с. 78).
 
Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про зменшення розміру аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є необґрунтованими. 
 
Також колегія суддів відхиляє довід позивача про необхідність зменшення розміру аліментів на користь відповідача у зв'язку з тим, що на його утриманні перебуває ще двоє дітей. 
 
Необхідність утримувати інших неповнолітніх дітей не виключає обов'язку позивача надавати матеріальну допомогу відповідачу, який її потребує.
 
Суд Касаційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, точно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасувати.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                   Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            С. Ф. Хопта 

                                                                                                            Ю. В. Черняк