Постанова 
Іменем України 
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 755/19895/15-ц 
провадження № 61-4448св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», фізична особа-підприємець ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Андрієнко А. М., Кирилюк Г. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) про визнання відкликаною згоди на отримання споживчого кредиту, визнання договору індивідуального замовлення та договору про отримання споживчого кредиту розірваними.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2015 року на підставі індивідуального замовлення № СU-BS-005R між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір щодо виготовлення та передачі у власність ОСОБА_1 полівінілхлоридових конструкцій (далі - ПВХ конструкцій) загальною площею 9 100 кв.м. 
 
Згідно із пунктами 3.1., 3.2. цього договору замовник зобов'язується сплатити вартість виробу у розмірі 12 092 грн 00 коп., а виконавець зобов'язується після сплати цих коштів протягом тридцяти робочих днів з часу укладення договору передати у власність замовника ПВХ конструкції. 
 
02 липня 2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який складається із заяви № 134786135 і умов отримання кредитних та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень».
 
Згідно з умовами цього кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12 092 грн 00 коп. зі сплатою щомісяця 3,20 % від суми кредиту на строк 36 місяців та доручив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувати отримані ним кошти на рахунок ФОП ОСОБА_2
 
06 та 16 липня 2015 року ОСОБА_1 звертався до ФОП ОСОБА_2 з вимогами про розірвання договору від 02 липня 2015 року, укладеного на підставі індивідуального замовлення № СU-BS-005R, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 як особа з інвалідністю не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
 
16 липня 2015 року ОСОБА_1 направив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» заяву про розірвання кредитного договору від 02 липня 2015 року № 134786135 у зв'язку із тим, що він укладений на підставі неправдивої інформації про його майновий стан, що унеможливлює виконання ним обов'язків за договором, та просив звернутися до ФОП ОСОБА_2 з вимогою про повернення 12 092 грн 00 коп., що були йому перераховані за договором. 
 
Вимоги ОСОБА_1 не були виконані відповідачами, у зв'язку із чим він, з урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 60), просив визнати розірваним з 06 липня 2015 року договір від 02 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2; вважати відкликаною 16 липня 2015 року згоду ОСОБА_1 на укладення між ним та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» договору про отримання споживчого кредиту від 02 липня 2015 року № 134786135; визнати розірваним 16 липня 2015 року договір про отримання споживчого кредиту від 02 липня 2015 року № 134786135, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень».
 
У листопаді 2011 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» подало до суду заперечення на позов, у яких зазначало, що 02 липня 2015 року між сторонами укладено кредитний договір. Позивач не надав доказів того, що на час укладення зазначеного договору він у судовому порядку був визнаний таким, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти та сплатити відсотки за період з часу одержання коштів до часу їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Однак  позивач, звертаючись до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», у порушення норм чинного законодавства перераховані товариством на рахунок ФОП ОСОБА_2 кошти у розмірі 12 092 грн 00 коп. та проценти за користування ними не повернув. А тому правові підстави для розірвання кредитного договору відсутні. 
 
У лютому 2012 року ФОП ОСОБА_2 подав до суду заперечення на позов ОСОБА_1, у яких зазначав, що умовами договору побутового підряду передбачено виготовлення ПВХ конструкцій, які за своєю природою є індивідуальними речами, а тому відповідно до законодавства України, чинного на час укладення договору, не підлягають поверненню. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частиною другою статті 867 ЦК України передбачено право замовника у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Разом із тим статтею 652 ЦК України визначено обставини, за яких укладений сторонам договір може бути розірвано. Оскільки при вирішенні спору в цій частині судом не було встановлено обставин, визначених статтею 652 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору побутового підряду, укладеного 02 липня 2015 року, розірваним. Відмовляючи у позові в частині вимог щодо розірвання споживчого кредиту між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», суд першої інстанції виходив із того, що позивач дійсно звернувся у визначені частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» строки до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» із вимогою про розірвання кредитного договору. Проте одночасно із вимогою ОСОБА_1 не повернув кредитні кошти, перераховані на користь ФОП ОСОБА_2 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_3, задоволено частково; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року скасовано в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання розірваним договору за індивідуальним замовленням від 02 липня 2015 року № СU-BS-005R та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано розірваним 06 липня 2015 року договір, укладений 02 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2
У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при вирішенні спору в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права на розірвання оспорюваного ним правочину, не звернув увагу на те, що перший раз позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 із заявою про розірвання договору побутового підряду 06 липня 2015 року, в той час як його замовлення із виготовлення ПВХ конструкцій прийнято в роботу 10 липня 2015 року. Ці обставини вказують на наявність у позивача права розірвати оспорюваний ним договір. 
 
ФОП ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що замовник послуг має абсолютне право відмовитися від   договору побутового підряду без відшкодування підряднику вже понесених ним витрат та оплати виконаної частини роботи. Суд не звернув увагу на те, що така відмова від договору підряду покладає на замовника послуг обов'язок сплатити підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від   договору, та відшкодувати йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду м. Києва та зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою цього ж суду від 20 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 липня 2015 року на підставі індивідуального замовлення № СU-BS-005R між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір щодо виготовлення та передачі у власність ОСОБА_1 ПВХ конструкцій, загальною площею 9 100 кв.м. 
 
Згідно із пунктами 3.1., 3.2. цього договору замовник зобов'язується сплатити вартість виробу у розмірі 12 092 грн 00 коп., а виконавець зобов'язується після сплати цих коштів протягом тридцяти робочих днів з часу укладення договору передати у власність замовника ПВХ конструкції. 
 
02 липня 2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який складається із заяви № 134786135 і умов отримання кредитних та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень».
 
Згідно з умовами цього кредитного договору, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12 092 грн 00 коп. зі сплатою щомісяця 3,20 % від суми кредиту на строк 36  місяців та доручив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувати отримані ним кошти на рахунок ФОП ОСОБА_2
 
06 та 16 липня 2015 року ОСОБА_1 звертався до ФОП ОСОБА_2 з вимогами про розірвання договору від 02 липня 2015 року, укладеного на підставі індивідуального замовлення № СU-BS-005R, оскільки на час його укладення ОСОБА_1, як особа з інвалідністю, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
 
16 липня 2015 року ОСОБА_1 направив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» заяву про розірвання кредитного договору від 02 липня 2015 року № 134786135 у зв'язку із тим, що він був укладений на підставі неправдивої інформації про його майновий стан, що унеможливлює виконання позивачем обов'язків за договором, та просив звернутися до ФОП ОСОБА_2 з вимогою про повернення 12 092 грн 00 коп., які були перераховані йому за договором.
 
Згідно із частиною першою статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. 
 
Відповідно до частини другої статті 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. 
 
Згідно із паспортом, складеним виробником ПВХ конструкцій - товариством з обмеженою відповідальністю «Престиж Груп», замовлення ОСОБА_1 прийнято до роботи 10 липня 2015 року (а.с. 144).
 
Отже, замовлення позивача прийнято до роботи 10 липня 2015 року, тобто після його звернення із заявою про відмову від замовлення 06 липня 2015 року, а відтак підстави вважати, що станом на 06 липня 2015 року ФОП ОСОБА_2 виконано роботи з виготовлення ПВХ конструкцій за замовленням ОСОБА_1, відсутні. Відповідач, отримавши повідомлення про розірвання договору індивідуального замовлення, не був зобов'язаний виконувати будь-які роботи, передбачені умовами цього договору. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року, суд повно і всебічно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на розірвання договору, укладеного 02 липня 2015 року між ним та ФОП ОСОБА_2 Підстави для відшкодування останньому частини встановленої договором ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, відсутні, оскільки відповідач не надав доказів витрат понесених ним за індивідуальним замовленням ОСОБА_1
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права в частині вирішення спору про розірвання договору індивідуального замовлення зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.  
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                          Є. В. Синельников

                                                                                                          С. Ф. Хопта

                                                                                                           Ю. В. Черняк