Постанова 
Іменем  України
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 682/735/16-ц
 
провадження № 61-26041св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об'єднання»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3, на заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді  Зеленської В. І. від 19 травня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Пастощука М. М., Янчук Т. О., Купельського А. В., від 18 листопада 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об'єднання»(далі - КП «Славутське ЖКО») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
 
Позовна заява мотивована тим, що у листопаді 2006 року гуртожиток по АДРЕСА_2 передано в комунальну власність міста, який обслуговується КП «Славутське ЖКО». ОСОБА_1 та його дружині - ОСОБА_2, була виділена кімната № 13-м у зазначеному гуртожитку. Однак у 2007 році відповідачі виселилися з гуртожитку і там не проживають. Кімната, в якій зареєстроване місце проживання відповідачів, закрита на замок. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають заборгованість з оплати комунальних послуг, яка неодноразово стягувалася з них за рішенням суду. Фактично відповідачі на підставі договору пайової участі у будівництві житлового будинку набули право користування квартирою АДРЕСА_1 і проживають у ній.
 
Ураховуючи викладене, КП «Славутське ЖКО» на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР просило суд визнати відповідачів та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_2, оскільки відповідачі понад шість місяців не проживають в зазначеному житловому приміщенні. 
 
Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 травня 2016 року позов КП «Славутське ЖКО» задоволено.
Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхніх неповнолітніх дітей:                   ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_2
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов КП «Славутське ЖКО», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхні неповнолітні діти не проживають у кімнаті АДРЕСА_2 без поважних причин понад шість місяців, тому наявні підстави, передбаченні статтею 72 ЖК УРСР, для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідачі на підставі договору пайової участі у будівництві житлового будинку, укладеного 15 березня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» та ОСОБА_1, набули право користування квартирою АДРЕСА_1,  яка з 2 кварталу 2014 року передана їм у користування.
При цьому орган опіки та піклування Славутської міської ради Хмельницької області у письмовому висновку від 20 квітня 2016 року вказав на те, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку, порушить права на житло малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.   
 
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 18 листопада                         2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. 
Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької                              області від 19 травня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком місцевого суду, зазначивши, що посилання відповідачів на те, що квартира АДРЕСА_1 не передана у власність ОСОБА_1, а перебуває у користуванні відповідачів до повної виплати пайової участі в будівництві будинку, на законність рішення суду не впливають, оскільки відповідачі у спірному гуртожитку не проживають без поважних причин понад шість місяців, статус іншого житла, в якому вони проживають (право власності, чи право користування), на вирішення спору щодо визнання такими, що втратили право користування спірним житлом на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР не впливає.
Безпідставними є доводи відповідачів про порушення прав малолітніх дітей, передбачених Законом України «Про охорону дитинства», оскільки вказаним Законом передбачено, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Проте відповідачі разом з дітьми проживають у АДРЕСА_1 на підставі договору пайової участі у будівництві житлового будинку, а не в спірній кімнаті гуртожитку.
 
У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що                    ОСОБА_1 та члени його сім'ї не проживають у спірному житловому приміщенні грунтується лише: на поясненнях представника позивача, особи, заінтересованої у вирішенні справи на користь КП «Славутське ЖКО»; на показаннях свідків, які не є сусідами ОСОБА_1, проживають на іншому поверсі гуртожитку; на акті комісії, складеному 11 березня 2016 року працівниками КП «Славутське ЖКО» у його відсутності; на наявності заборгованості з оплати комунальних послуг; на повідомленні Славутського управління водного-комунального господарства від 15 лютого 2016 року про те, що ОСОБА_1 є власником іншого житлового приміщення, що не відповідає дійсності. 
Зазначене спростовується рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької областівід 06 червня 2016 року про стягнення з                      ОСОБА_1 заборгованості з оплати комунальних послуг, в якому встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживаєу квартирі                АДРЕСА_2. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 у КП «Славутське ЖКО».
Крім того, судами застосовано положення статей 71, 72 ЖК УРСР, які регулюють питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а не в гуртожитку. Порядок надання житлової площі в гуртожитках, користування жилою площею в гуртожитках, виселення з гуртожитків регулюється главою 4 ЖК УРСР.
 
У липні 2017 року КП «Славутське ЖКО» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
11 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 є гуртожитком. У 2006 році вказаний гуртожиток переданий у комунальну власність міста та обслуговується КП «Славутське ЖКО».
 
Наймачем кімнати АДРЕСА_2 на підставі протоколу комунального підприємства «Промжитлобуд» від 12 листопада 2002 року № 5 «Про виділення кімнати в гуртожитку» є ОСОБА_1, до складу сім'ї якого входять: дружина - ОСОБА_2, син - ОСОБА_4, дочка - ОСОБА_5 Житлова площа кімнати становить 11,8 кв. м.
 
Місце проживання відповідачів та їхніхнеповнолітніх дітей зареєстроване в кімнаті № 13-м у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 7).
 
Згідноз актом комісії КП «Славутське ЖКО» від 11 березня 2016 року у гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхні діти не проживають понад п'ять років.
 
Відповідно до повідомлення голови об'єднання співвласників багатоквартирного будинку  «Ярославське» ОСОБА_1, як учасник пайового договору № 62, його дружина - ОСОБА_2, та діти: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з 2014 року проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 41).
 
За договором пайової участі у будівництві житлового чотирьох поверхового цегляного будинку по АДРЕСА_1 укладеним 15 березня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» та ОСОБА_1, останній приймає пайову участь у будівництві цього будинку та зобов'язується сплатити вартість паю до 20 грудня 2017 року, а виконавець зобов'язався побудувати, а після підписання акта державної комісії про введення в експлуатацію у 2 кварталі 2014 року передати ОСОБА_1 його частку - квартиру № НОМЕР_2. 
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною четвертою статті 9 ЖК УPCP визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
За змістом статей 71, 72 ЖК УPCP наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
 
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
 
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
 
Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
У частині другій статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.  
 
Проте суд першої інстанції, взявши до уваги: пояснення представника позивача, не врахував, що він є заінтересованою особою у вирішенні справи на користь КП «Славутське ЖКО»; показання свідків, які не є сусідами ОСОБА_1 і проживають на іншому поверсі гуртожитку; акт комісії              від 11 березня 2016 року щодо перевірки проживання у кімнаті гуртожитку, який складено працівниками КП «Славутське ЖКО», що є позивачем у справі; наявність заборгованості з оплати комунальних послуг; повідомлення Славутського управління водного-комунального господарства від 15 лютого 2016 року про те, що ОСОБА_1 є власником іншого житлового приміщення, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачам на праві власності належить житлове приміщення.
 
Також судом установлено, що з 2 кварталу 2014 року ОСОБА_1 передана у користування квартира АДРЕСА_1 і з 2014 року відповідачі з дітьми не проживають у гуртожитку, що є початком шестимісячного строку, передбаченого статтею 72 ЖК УРСР.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житлове приміщення за ОСОБА_1 чи його дружиною - ОСОБА_6, у м. Славуті Хмельницької області не зареєстроване                 (а.с. 16-17).
 
У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
 
Так, у рішенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області               від 06 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати комунальних послуг, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживаєу квартирі АДРЕСА_2. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 у КП «Славутське ЖКО».
 
Разом з тим позивач зазначав, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні з 2014 року.
 
Відповідно до статті 78 ЖК УРСР тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму жилого приміщення Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім'ї наймача, він зобов'язаний забезпечити належне утримання приміщення. Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99 ЖК УРСР.
 
Частиною другою статті 107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. 
 
Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої у статті 71 або статті 107 ЖК УРСР.
 
Разом з тим позивач і суди, зазначивши підставою те, що відповідачі з дітьми вибули на постійне проживання до іншого жилого приміщення - квартири      АДРЕСА_1, не визначились з нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, залишивши поза увагою положення статті 107 ЖК УРСР.
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
 
Так, орган опіки та піклування Славутської міської ради Хмельницької області у письмовому висновку від 20 квітня 2016 року вказав на те, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку порушить права на житло малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.   
 
Проте суди зазначених вимог закону і висновку органу опіки та піклування Славутської міської ради Хмельницької області до уваги не взяли і правового висновку їм не надали.
 
Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. 
 
Разом з тим, стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
При вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності. 
 
Крім того, згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України                             2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
Пунктом 1 частини шостої  статті 130 ЦПК України 2004 року передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.
 
Проте суд першої інстанції не уточнив пред'явлені позивачем вимоги, не з'ясував, чи наявні підстави для застосування положень статті 71 чи 107 ЖК УРСР.    
 
Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди: не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дослідили та  не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшли передчасного висновку про задоволення позову КП «Славутське ЖКО».
 
Крім того, сама по собі участь у будівництві для набуття права власності не є безумовною підставою для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до статті 71ЖК УРСР, якщо умови та підстави для застосування цієї норми права не доведені.
 
Доводи касаційної скарги про те, що положення статті 71 ЖК УРСР не застосовуються при вирішенні спору, предметом якого є житлове приміщення у гуртожитку, є безпідставними, оскільки спір виник з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у гуртожитку, що належить до комунальної власності м. Славути Хмельницької області. Отже, на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР. 
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силупункту 5 частини першої, пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3, задовольнити частково.
 
Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 18 листопада 2016 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
Б. І. Гулько 
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта