Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/18070/15-ц
провадження № 61-12582св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва                  від 05 травня 2016 року у складі судді Колесника О. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А.,        Волошиної В. М., Котули Л. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення депозитного вкладу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що 19 грудня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового депозитного вкладу в доларах США «Стандарт» № SAMDNWFD0070039785500, за умовами якого їй відкрито банківський рахунок, на який зараховано банківський вклад у сумі 300 доларів США, який у подальшому був поповнений на суми 680 доларів США, 1 100 доларів США, 81,18 доларів США, 85,75 доларів США, 74,80 доларів США, загальна сума вкладу становить 2 321,73 доларів США. Строк договору - по 19 грудня 2014 року включно. Даним договором передбачена можливість дострокового повернення вкладу, у зв'язку з чим вона  12 травня та 24 червня 2014 року зверталась до банку з вимогою повернути банківський вклад, однак їй було відмовлено. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача  на свою користь кошти в розмірі                    2 321,73 доларів США, які вона передала відповідачу за строковим договором банківського вкладу.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року позов задоволено. Стягнено з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4                      2 321,73 доларів США в рахунок заборгованості за строковим договором банківського вкладу від 19 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070039785500, вклад «СТАНДАРТ». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки на вимогу позивача банк добровільно не повернув банківський вклад, а тому у відповідності до статті 1060 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сума вкладу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року заяву представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов  задоволено частково. Стягнено з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4    2 160 грн 50 коп. в рахунок заборгованості за строковим договором банківського вкладу від 19 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070039785500. У задоволенні позову у іншій частині  відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не підтвердила належними доказами внесення на депозитні рахунки всіх зазначених у позові сум. Сума вкладу має бути стягнена у гривнях, а не в іноземній валюті.
 
У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції повністю, рішення суду апеляційної інстанції - в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заочне рішення було ухвалене з порушенням вимог статей 169, 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень (далі - ЦПК України 2004), та ґрунтується лише на вимогах і доводах позивача без врахування думки відповідача. Позивачем не було надано документів, які б підтверджували наявність грошових коштів на рахунку станом на час розгляду справи та не доведено наявності договірних відносин між сторонами.
 
09 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
05 березня 2018 року справу № 753/18070/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиви на касаційну скаргу не надходили. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та про стягнення коштів не в іноземній валюті не оскаржене, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (частина перша статті 1060 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року                  № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов'язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція   № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
 
Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України                                від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
 
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від  03 грудня 2003 року               № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України                  від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
 
Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а у банку - відповідний обов'язок. Із договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                   від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16
 
Тобто, вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з'ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
 
Судами встановлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк», в особі Кримського регіонального управління було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070039785500, вклад «Стандарт», за умовами якого на ім'я позивачки відкрито банківський рахунок,  який містив залишок за вкладом у сумі  300 доларів США, зі строком дії до 19 грудня       2014 року включно, зі сплатою 10 % річних. Умовами договору було передбачено право щомісячного поповнення вкладу. 
 
Судом апеляційної інстанції досліджено оригінал договору банківського вкладу, а також квитанції, копії яких долучено до матеріалів справи. Встановлено, що договір банківського вкладу був оформлений у вигляді заяви, яка містить всі істотні умови договору, підписана посадовою особою банку та скріплена печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк».  
 
Згідно з пунктами 5, 6  договору від 19 грудня 2013 року                                                            № SAMDNWFD0070039785500  сторони мають право дострокового розірвання даного договору, повідомивши про це одне одного за два банківських дні до дати розірвання. Якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не закінчився, йому в такому випадку повертається сума вкладу.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що місцевий суд помилково взяв до уваги як докази внесення коштів квитанції  на суми  300 доларів США, 81,18 доларів США, 74,80 доларів США, 1 100 доларів США, 680 доларів США , оскільки надані оригінали вказаних квитанцій мають підпис касира, але не містять відбитку печатки (штампа) або електронного підпису працівника банку (філії, відділення), засвідченого електронним підписом САБ. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним доказом на підтвердження вимог позивача є квитанція на  суму 85,75 доларівСША, яку було оформлено у відповідності до Інструкції про ведення касових операцій, а саме: квитанція містить найменування банку - відділення 77 Кримського регіонального управління, час та дату здійснення  операції - 10 лютого 2014 року о 13-46 годин, квитанцію засвідчено підписом касира банку, який прийняв готівку, а також скріплено печаткою банку. 
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суму вкладу, яка доведена позивачем, підлягає стягненню на його користь не у доларах США, а в національній валюті, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16. 
 
Рішення апеляційного суду у вказаній частині не оскаржується,  а тому Верховним Судом не переглядається.
 
Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що  позивачем не було надано документів, які б підтверджували наявність грошових коштів на рахунку станом на час розгляду справи, та не доведено існування договірних відносин між сторонами, не знайшли свого підтвердження, оскільки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив факт наявності між сторонами договірних відносин та внесення позивачем на рахунок суми в  розмірі 85,75 доларівСША. Зазначені доводи були предметом розгляду в апеляційного суду, який дав їм належну оцінку.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що заочне рішення було ухвалене місцевим судом з порушенням вимог статей 169, 213, 214 ЦПК України 2004 року, правового значення не мають, оскільки за результатами перевірки доводів скарги Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення апеляційного суду, яким заочне рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
 
Вимога касаційної скарги про скасування заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення вже скасовано апеляційним судом, рішення якого є законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Виконання рішень суду першої та апеляційної інстанцій було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням рішення апеляційного суду без змін необхідно поновити його виконання. Виконання рішення місцевого суду не підлягає поновленню, оскільки воно скасоване судом апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов