Постанова
Іменем України
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 607/1714/16-ц
провадження № 61-17315св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року в складі судді Грицака Р. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Сташків Б. І., Костів О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2016 року, яким задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відібрання дитини.
 
Заява мотивована тим, що їхня дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з ним та висловлює категоричне небажання проживати із матір'ю ОСОБА_5 Однак незважаючи на це мати дитини намагається примусити дочку проживати з нею, застосовуючи психологічний вплив та фізичну силу, що завдає дитині сильних душевних хвилювань та негативно впливає на неї, що підтверджується актами державних виконавців про неможливість виконання рішення суду. 
 
З метою уникнення завдання шкоди дитині, ОСОБА_4 просив відстрочити виконання рішення суду до вирішення по суті Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області цивільної справи за його позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не надав достатніх доказів про наявність виняткових обставин, які утруднюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.
 
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені ухвали скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, постановити ухвалу про задоволення його заяви.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відібрання дитини може завдати їй шкоди, отже, мають місце виключні обставини для відстрочки виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2016 року.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд установив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2015 року визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2016 року вирішено відібрати ОСОБА_6 від батька та передати матері для спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1.
У провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.
Актами державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 04, 16 серпня, 27 вересня 2016 року встановлена неможливість виконання рішення суду про відібрання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_4 та передання матері ОСОБА_5 у зв'язку з відмовою дитини добровільно йти з матір'ю та недопустимістю застосування фізичного впливу на дитину.
Із протоколу бесіди психолога-педагога Тернопільської ЗОШ № 11 з дитиною ОСОБА_6 від 06 жовтня 2016 року вбачається категоричне небажання дитини проживати разом з матір'ю  та негативні почуття з приводу спогадів про нещодавні візити матері та намагання останньої забрати дитину від батька. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, взяв до уваги, що на цей час рішення суду про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини набрали законної сили, обставини, на які посилався заявник щодо відстрочки виконання рішення суду були предметом дослідження в цивільній справі про відібрання дитини.
Статтею 373 ЦПК України 2004 року передбачено, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.
У цій статті законодавець визначив передумови, які можуть слугувати підставами для подання заяви про відстрочку виконання рішення суду.
Позов, який знаходиться на розгляді в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області про визначення місця проживання дитини аналогічний позову, за яким рішення набрало законної сили. Отже, достатніх доказів про наявність виняткових обставин, які утруднюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, заявник не надав.
Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки процесуальних питань щодо застосування статті 373 ЦПК України 2004 року, проте ці посилання на увагу не заслуговують, оскільки не впливають на правильність постановлених ухвал.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                            С. Ю. Мартєв 

                                                                                                            А.О. Лесько   

                                                                                                            С.П. Штелик