ПОСТАНОВА
Іменем України

18 жовтня 2018 року 
Київ
справа №2а-6859/10/1570
адміністративне провадження №К/9901/6230/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» про стягнення штрафу за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Харченко Ю.В. від 01 серпня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В., Вербицької Н.В. від 11 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2010 року заступник прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві (далі - заступник прокурора, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» (далі - ТОВ «Нерум», відповідач), у якому просив стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України штраф у сумі 245 тис. грн за правопорушення у сфері містобудування.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 грудня 2009 року начальником Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було винесено постанову № 71/09 про накладення на відповідача штрафу в розмірі 245 тис. грн. Правомірність накладення штрафу також підтверджена постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року по справі № 2а/1570/1221/2011. У зв'язку з тим, що штраф у добровільному порядку не сплачено, заступник прокурора звернувся до суду для стягнення штрафу у судовому порядку. Порушення інтересів держави заступник прокурора обґрунтовує тим, що несплата штрафу призводить до зменшення надходжень до Державного бюджету України.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року, позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що питання правомірності прийняття позивачем постанови про накладення штрафу, перевірено під час розгляду адміністративного позову ТОВ «Нерум» до Інспекції про визнання протиправним проведення позапланової перевірки дотримання суб'єктом господарювання вимог містобудівного законодавства при виконання будівельних робіт на проспекті Академіка Глушкова, 9 у Голосіївському районі м. Києва, визнання протиправною та скасування постанови від 30 грудня 2009 року № 71/09 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудування (справа № 2а/1570/1221/2011). Одеським окружним адміністративним судом 17 вересня 2012 року ухвалено постанову про відмову позивачу у задоволенні, наведеного вище, адміністративного позову. Рішення суду набрало законної сили на підставі ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року.
ТОВ «Нерум», не погоджуючись з постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, звернулося із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати наведені рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
У касаційній скарзі скаржник посилається виключно на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що полягають, на думку скаржника, у несвоєчасному та неналежному повідомленні відповідача про час та місце розгляду справи, як у суді першої, так і апеляційної інстанцій, який відкладався декілька разів.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 2а-6859/10/1570, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.
З моменту відкриття касаційної скарги, Вищим адміністративним судом України не було вжито жодних реальних процесуальних дій, спрямованих на розгляд даної касаційної скарги.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.
У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року прийнято до свого провадження адміністративну справу за позовом заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» про стягнення штрафу.
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 10 серпня 2009 року по 14 серпня 2009 року посадовими особами Інспекції ДАБК у м. Києві було проведено позапланову перевірку додержання відповідачем вимог містобудівного законодавства. За результатами перевірки складено акт від 10 серпня 2009 року, у якому встановлено порушення ТОВ «Нерум» вимог статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», що виразилося в здійсненні будівництва дельфінарію без дозвільних документів на виконання будівельних робіт.
З цих підстав, ТОВ «Нерум» видано припис про припинення виконання будівельних робіт з будівництва дельфінарію на проспекті Академіка Глушкова, 9 у м. Києві та надання до Інспекції довідки про виконані будівельні роботи (форма КБ-2В), і актів підрядних робіт на об'єкті будівництва (форма КБ-3).
У період з 09 листопада 2009 року по 11 листопада 2009 року посадовими особами Інспекції ДАБК проведено перевірку стосовно дотримання ТОВ «Нерум» вимог містобудівного законодавства на об'єкті будівництва, розташованого за адресою: просп. Академіка Глушкова, 9 Голосіївського району м. Києва.
За результатами перевірки 10 листопада 2009 року складено акт, у якому зафіксовано порушення статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», що полягає у самовільному будівництві і експлуатації дельфінарію за вказаною адресою.
Виявлені під час перевірки порушення стали підставою для складення протоколу і припису від 17 грудня 2009 року з вимогою: розробити та затвердити проектну документацію з будівництва споруди дельфінарію на проспект Академіка Глушкова, 9 у Голосіївському районі м. Києва; отримати в Інспекції ДАБК дозвіл на виконання будівельних робіт у встановленому порядку; ввести споруду дельфінарію в експлуатацію; надати довідку про виконані будівельні роботи та акти виконаних підрядних робіт на об'єкті будівництва (встановленої форми КБ-3 та КБ-2В); використовувати споруду дельфінарію лише після введення її в експлуатацію актом готовності об'єкта; до цього часу експлуатацію дельфінарію зупинити.
17 грудня 2009 року заступником начальника Інспекційного відділу № 2 Інспекції ДАБК у м. Києві Нікітюк С.Г., у присутності директора ТОВ «Нерум» Мерлян О.В., складено протокол про правопорушення у сфері містобудування.
У зв'язку з невиконанням вимог припису 30 грудня 2009 року, згідно з абзацом шостим частини першої статті 1 Закону України «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування» та Положення про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1995 року № 244 (далі - Положення № 244), заступником начальника Інспекції ДАБК у м. Києві Українцем М.Я. винесено Постанову № 71/09 про притягнення ТОВ «Нерум» до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності у вигляді штрафу на суму 245 тис. грн.
Судами попередніх інстанцій також встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у справі № 2а/1570/1221/2011, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Нерум» до Інспекції ДАБК у м. Києві про визнання протиправним проведення позапланової перевірки дотримання ТОВ «Нерум» вимог містобудівного законодавства при виконанні будівельних робіт на проспект Академіка Глушкова, 9 у Голосіївському районі м. Києва, визнання протиправною та скасування постанови від 30 грудня 2009 року № 71/09 про накладення на ТОВ «Нерум» штрафу за правопорушення у сфері містобудування у розмірі 245 тис. грн. Під час розгляду цієї справи судами з'ясовано, що приймаючи рішення про притягнення ТОВ «Нерум» до відповідальності у вигляді штрафу, Інспекція ДАБК у м. Києві здійснювала свої повноваження відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність підприємств, об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування» та Положення № 244.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є неприйнятні з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тож суди попередніх інстанцій мали з'ясувати, чи була постанова від 30 грудня 2009 року № 71/09 про накладення на ТОВ «Нерум» штрафу, зокрема, прийнята у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, на законних підставах, пропорційно та добросовісно.
Так, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю здійснює повноваження у сфері державного нагляду за додержанням підприємствами вимог містобудівної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, державних стандартів, норм і правил при здійсненні проектування, будівельних робіт, виготовленні будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, зокрема, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність підприємств, об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Положення № 244 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 3 Положення № 244 штрафи накладаються на суб'єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - суб'єкти містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності у розмірах встановлених цим Положенням.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у справі № 2а/1570/1221/2011, відмовлено ТОВ «Нерум» у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправним та скасування постанови, на підставі якої на відповідача накладено штраф. Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про те, що означені судові рішення фактично мають преюдиційний характер, а встановлені у них фактичні обставини справи не потребують повторного доведення. Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Преюдиція - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною першої статті 72 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних судових рішень), варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, за змістом частини першої статті 72 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних судових рішень) учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Колегія суддів також враховує, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року по суті встановлених обставин справи та зроблених висновків не оскаржуються.
Стосовно доводів скаржника про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: неналежне повідомлення про час та місце розглядів справи у судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої-третьої статті 33 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних судових рішень) судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями.
Повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі, з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.
Судовий виклик або судове повідомлення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур'єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки, складеного відповідно до статті 34 цього Кодексу факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), електронною поштою, телефонограмою, опублікування у друкованому засобі масової інформації.
Повідомлення шляхом надсилання тексту повістки здійснюється за тими самими правилами, що і повідомлення шляхом надсилання повістки, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 35 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних судових рішень) повістка вручається під розписку. Повістка може бути вручена безпосередньо в суді. Суд може за згодою особи, яка бере участь у справі, видати їй повістку для вручення іншій особі, яка викликається до суду.
Особа, яка вручає повістку, зобов'язана повернути до адміністративного суду розписку адресата про одержання повістки, яка приєднується до справи.
У силу частини восьмої цієї ж статті вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Нерум» надсилались: ухвала від 22 липня 2010 року про призначення справи до судового розгляду, у які вказано час (01 жовтня 2010 року об 11.10 год.) та місце розгляду (поштове повідомлення про вручення з відміткою про отримання 03 серпня 2010); повідомлення про перенесення розгляду справи на 10 листопада 2010 року о 16.30 год (поштове повідомлення про вручення з відміткою про отримання 16 жовтня 2010 року); розписка про перенесення розгляду справи на 06 грудня 2010 року о 15 год. (вручена особисто за підписом про ознайомлення 11 листопада 2010 року); розписка про перенесення судового засідання на 22 грудня 2010 року на 15 год. (вручена особисто за підписом про ознайомлення 06 грудня 2010 року); повістка про продовження розгляду справи на 26 січня о 9 год. (поштове повідомлення про вручення з відміткою про отримання 19 січня 2011 року); розписка про продовження розгляду справи 31 січня 2011 року о 14 год. (вручена особисто за підписом про ознайомлення 25 січня 2011 року); розписка про продовження розгляду справи 18 лютого 2011 року об 11 год. (вручена особисто за підписом про ознайомлення 31 січня 2011 року); розписка про продовження розгляду справи 02 березня 2011 року о 14 год. (вручена особисто за підписом про ознайомлення 18 лютого 2011 року); ухвала про поновлення провадження у справі та призначення судового засідання на 01 серпня 2014 року об 11.15 (відправлено факсом 29 липня 2014 року); ухвала про призначення справи до розгляду в апеляційному порядку на 20 листопада 2015 року о 10.30 год. (рекомендоване повідомлення про вручення з відміткою про отримання 08 липня 2015 року): судова повістка про перенесення розгляду в апеляційному порядку справи на 11 грудня 2015 року (рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення 11 грудня 2015 року).
З матеріалів справи також вбачається, що представник ТОВ «Нерум» не з'явився на судове засідання у суді першої інстанції 01 жовтня 2010 року (у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено); 01 серпня 2014 року та у суді апеляційної інстанції 11 грудня 2015 року, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи.
Наслідки неприбуття сторін у судове засідання визначені статтею 128 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних судових рішень). Зокрема, відповідно до частини другої даної статті неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проте за клопотанням сторони та з урахуванням обставин у справі суд може відкласти її розгляд.
Отже, колегія суддів доходить до висновку, що доводи скаржника про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права у частині несвоєчасного його повідомлення про час та місце розглядів справи у судах попередніх інстанцій, не знайшли свого підтвердження, відтак, не приймаються до уваги.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Враховуючи, що касаційний суд залишає у силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» залишити без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                  М.І. Гриців                                                                              
                                                                                                     Н.В. Коваленко