ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/11566/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жукова С.В. - головуючого, Білоуса В.В., Ткаченко Н.Г.
за участі секретаря судового засідання Корпусенка А.О.
за участю представників: ТОВ "Фрам Ко" - Беніцька В.І. (ордер КС № 383267)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017
(суддя - Щербаков С.О.)
та  постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017
(колегія суддів: Пономаренко Є.Ю. - головуючий, Дідиченко М.А., Руденко М.А.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" 
до:   1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" 
   2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації " 
про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (далі - Позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (далі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору надання послуги факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко».
Короткий зміст позовних вимог та оскаржуваних рішень судів першої і апеляційної інстанцій ухвалених за результатами розгляду позову
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на думку Позивача, спірний договір є фіктивним, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» не передало та не мало наміру передавати, на виконання вимог договору № Ф240317/2 від 24.03.2017 Товариству з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» грошові кошти у сумі 1      508 869, 48 грн.
3. Рішенням господарського суду міста Києва від 29.08.2017, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у позові відмовлено повністю.
4. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані наступним:
4.1. Судами встановлено, що 24.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (далі - покупець) укладено договір поставки товару № 1101, умовами якого передбачено, що постачальник зобов'язується передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби)  та інше, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.
4.2. Відповідно до п. 1.2. договору, як встановлено судами попередніх інстанцій,  загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами в видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями, та складають невід'ємну частину даного договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару, є товар, наведений в одній видатковій накладній.
4.3. 24.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації»  (далі - фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - клієнт) укладено договір надання послуги факторингу № Ф240317/2, умовами якого передбачено, що фактор зобов'язується передати грошові кошти  у сумі 1 588 283, 67 грн., у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 1101 від 24.11.2014 до ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія"  (далі - боржник) у розмірі   1 588 283,67 грн. 
4.4. Суд першої інстанції встановив, що клієнт передав, а фактор прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром  станом на 21.03.2017.
4.5. Крім того, 30.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (далі - фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - клієнт) укладено додаткову угоду № 1 до договору  про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, відповідно до якої сторони вирішили абзац 2 п. 2.1. договору викласти наступним чином: Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 1 508 869, 48 грн. У додатку № 2 до договору пункт (ІІІ) «Термін сплати фактором коштів за передану вимогу» викласти наступним чином: у строк до 01.10.2017.
4.6. Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з матеріалів справи Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" було отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації»  повідомлення № 24/03 від 10.05.2017 про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати борг, відповідно до якої Відповідач-2 повідомив Позивача про укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації»  та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» договору про надання послуги факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, за яким фактор передав грошові кошти в сумі 1 588 283, 67  грн. у розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступив факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 1101 від 24.11.2014 до ТОВ «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» у розмірі 1 588 283, 67 грн., у зв'язку з чим просив Позивача погасити заборгованість у розмірі 1 588 283, 67 грн. у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Відповідача-2 № 26508052701854 в ПАТ КБ «ПриватБанк». 
4.7. Суди попередніх інстанцій також встановили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015.
4.8. Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до Розпорядження № 1570 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати  Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.
4.9. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до висновку, що приписи ст.   215 Цивільного кодексу України, пов'язують недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами договору факторингу.
4.10. Зазначені фактичні обставини справи та висновки стали підставою для ухвалення судом першої інстанції, яке залишене без змін судом апеляційної інстанції, рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
5. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані приписами ст. ст. 203, 215, 1077-1079, 1082 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи яка подала касаційну скаргу
6. До Верховного Суду від Позивача надійшла касаційна скарга у якій Позивач просить суд скасувати рішення господарського суду від 29.08.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 і прийняти нове рішення про задоволення позову.
7. В обґрунтування підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і прийняття нового рішення про задоволення позову Позивач у касаційній скарзі наводить наступні доводи:
7.1.  Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки документам та доводам Позивача щодо недійсності оспорюваного правочину.
7.2. Суд апеляційної інстанції порушив приписи ст. ст. 215, 216 ЦК України зазначивши що Позивач не навів жодних доводів на обґрунтування дійсного порушення його прав оскаржуваним договором.
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
8. Від Позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 
9. Від Відповідача ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації " до суду надійшли відзив на касаційну скаргу та пояснення по справі у яких Відповідач просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення а оскаржувані судові рішення - без змін.
10. Від Відповідача ТОВ "ФРАМ КО" до суду надійшли відзив на касаційну скаргу та пояснення на спростування доводів касаційної скарги Позивача у яких Відповідач просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення а оскаржувані судові рішення - без змін.
Позиція Верховного Суду
11. Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі  №910/11566/17; призначено до розгляду касаційну скаргу на 18.04.2018 у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду.
12. Ухвалою Верховного Суду від 18.04.2018 задоволено клопотання ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" про зупинення провадження; зупинено на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України касаційне провадження у справі №   910/11566/17 з розгляду касаційної скарги ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" до прийняття відповідного рішення палатою щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів у справі №910/11559/17.
13. Ухвалою Верховного Суду від 11.07.2018 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі  №910/11566/17; призначено до розгляду касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" на 09 серпня 2018 року у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду.
14. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що слід відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін виходячи з наступного.
15. Відповідно ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
16. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
17. Щодо доводів касаційної скарги, які викладені в підпунктах 7.1., 7.2. пункту 7 даної постанови, колегія суддів зазначає наступне.
18. Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
19. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
20. Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
21. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
22. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
23. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №   910/11559/17).
24. Суди попередніх інстанцій встановили, що клієнт передав, а фактор прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром      станом на 21.03.2017.
25. Згідно з п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
26. Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи про те, що сторонами оспорюваного правочину вчинялися дії, які спрямовані на виконання правочину, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Позивач не довів суду що оскаржуваний договір носить фіктивний характер.
27. Позивач у касаційній скарзі зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції порушив приписи ст. ст. 215, 216 ЦК України зазначивши що Позивач не навів жодних доводів на обґрунтування дійсного порушення його прав оскаржуваним договором, вказує, що на підставі оспорюваного договору Відповідач 2 звернувся з позовом до Позивача про стягнення коштів, з чого в касаційній скарзі робиться висновок, що Позивач є зацікавленою особою, яка має право заявляти вимогу про визнання договору факторингу недійсним.
28. За загальним правилом, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15).
29. Відповідно до приписів ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.
30. Колегія суддів зазначає, що лише вказівка про те, що на підставі договору факторингу фактор подає позов до боржника за зобов'язанням, яке є предметом договору факторингу, без вказівки на те, що умовами договору, зобов'язання за яким є предметом факторингу, передбачена обов'язкова згода боржника про зміну кредитора у зобов'язанні, не є свідченням того, що такий договір факторингу впливає на права та обов'язки боржника за зобов'язанням, яке є предметом договору факторингу, оскільки заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.
31. За таких обставин є необґрунтованими доводи касаційної скарги, які викладені в підпунктах 7.1., 7.2. пункту 7 даної постанови.
32. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України, суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
33. Відповідно положень ст. 309 ГПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
34. Колегія суддів суду касаційної інстанції за результатами касаційного перегляду рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 дійшла до висновку що вказані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
35. За таких обставин, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі № 910/11566/17 підлягають залишенню без змін.
36. Оскільки за наслідками розгляду касаційної скарги Позивача колегія суддів дійшла до висновку що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги покладаються на Позивача.
Керуючись ст.ст. 240,  300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі №   910/11566/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі №   910/11566/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          С.В. Жуков
Судді                                                                                                    В.В. Білоус
                                                                                                                      Н.Г. Ткаченко