Постанова
Іменем України 
18 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 570/5123/16-к
провадження № 51-3397км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,  
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016180000000175, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, котрий проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди:
– на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 400 000 грн кожній, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;
– на користь ОСОБА_7 282 600 грн, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Крім того, зазначеним вище вироком вирішено питання щодо речових доказів та  процесуальних витрат.
Апеляційний суд Рівненської області скасував вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та ухвалив у цій частині новий вирок від 16 березня              2017 року, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Також змінив запобіжний захід щодо ОСОБА_6 та взяв його під варту із зали суду, визначивши, що строк відбування покарання ОСОБА_6 слід рахувати з 16 березня 2017 року. В решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 14 вересня           2016 року о 17-ій годині 15 хвилин, керуючи автомобілем «RenaultMaster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ–Чоп з боку                    м. Львова в напрямку м. Рівне, на 351 км + 300 м зазначеної дороги, що в межах Рівненського району Рівненської області, порушив вимоги підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 Правил дорожнього руху та проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, з моменту виникнення перешкоди для руху у вигляді попутного автомобіля «VolkswagenCaddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який почав зменшувати швидкість, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля, аж до його зупинки, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки для інших учасників руху, раптово та в безпосередній близькості виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2170», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 , який рухався у зустрічному напрямку.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «ВАЗ 2170» ОСОБА_12 , пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_14 померли від отриманих тілесних ушкоджень, а пасажир ОСОБА_15 отримала тяжкі тілесні ушкодження. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала  
У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_9 просить вироки місцевого та апеляційного судів щодо ОСОБА_6 в частині відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої   ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 до Національної акціонерної страхової компанії «Оранта»  (далі – НАСК «Оранта») про стягнення моральної шкоди в повному обсязі, а в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8  – повернути кримінальне провадження на новий судовий розгляд. Вважає, що при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з НАСК «Оранта» маральної шкоди в сумі 17 400 грн, при цьому не взявши до уваги норми ч. 2 ст. 127, ст. 128, ст. 62 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) та положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV(далі – Закон № 1961-IV). Вказує на те, що всупереч вимог ст. 368 КПК суд не вирішив цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , який був заявлений на підготовчому судовому засіданні, оголошувався та був досліджений під час судового розгляду. На думку представника потерпілих, апеляційний суд не усунув допущені судом першої інстанції зазначені порушення КПК та неповноту судового розгляду в частині пред`явлення цивільного позову потерпілим ОСОБА_8 .
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу представника потерпілих обґрунтованою та просила судові рішення змінити, в частині цивільного позову скасувати і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , який не заперечував проти задоволення касаційної скарги представника потерпілих, прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга представника потерпілих підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 433КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
У п.1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 –414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК). 
Представник потерпілих – адвокат ОСОБА_9 у касаційній скарзі не оспорює та не заперечує висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та кваліфікацію його дій.
Дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК кваліфіковані правильно, а призначене йому покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Однак, у частині відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 до НАСК «Оранта» про відшкодування моральної шкоди та щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 , судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм кримінального процесуального закону, а тому в цій частині судові рішення щодо ОСОБА_6 не можна вважати законними і обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Вироком суду першої інстанції встановлено, що внаслідок порушення                   ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху було заподіяно тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_15 та спричинено загибель кількох осіб – ОСОБА_13 , ОСОБА_12 і ОСОБА_14 .
Відтак потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було завдано шкоду цим кримінальним правопорушенням.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у підготовчому судовому засіданні представник потерпілих оголосив дві окремі позовні заяви від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , надав їх місцевому суду для долучення до матеріалів кримінального провадження та вирішення по суті, що підтверджується аудіозаписом судового засідання, яке відбулось 24 листопада 2016 року, та даними журналу судового засідання. Крім того, після завершення підготовки до судового розгляду суд постановив ухвалу про призначення судового розгляду та визнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 цивільними позивачами (арк. 50–52, 54–56).  
Згідно з аудіозаписом судового засідання від 5 грудня 2016 року, позовна заява як потерпілої ОСОБА_7 , так і потерпілого ОСОБА_8 оголошувались в судовому засіданні та досліджувались судом. З приводу вирішення цих цивільних позовів у судовому засіданні висловлювали думки учасники кримінального провадження, зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 , який визнавав всі (чотири) цивільні позови, в тому числі цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , висловлював бажання продовжувати відшкодовувати заподіяну потерпілим шкоду.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 368 КПК визначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Крім того, відповідно до ст. 374 КПК в мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній його частині – рішення про цивільний позов.
Проте місцевий суд при ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 вказаних вимог КПК не дотримався і не вирішив цивільний позов, що був пред`явлений потерпілим ОСОБА_8 .
Помилкового висновку в цій частині дійшов й суд апеляційної інстанції, який у своєму рішенні зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 не звертався з цивільним позовом до суду першої інстанції.
Водночас апеляційний суд, погодившись з рішенням місцевого суду в частині відмови потерпілій ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог до НАСК «Оранта», належно не проаналізував норми процесуального права та положення Закону № 1961-IV, внаслідок чого не усунув допущені судом першої інстанції порушення вимог КПК.  
Так, у позовній заяві потерпіла ОСОБА_7 вказувала про заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, яку просила стягнути на її користь відповідно з ОСОБА_6 – 282 600 грн та 17 400 грн з НАСК «Оранта». 
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , місцевий суд задовольнив його частково, стягнувши з обвинуваченого 282 600 грн на відшкодування моральної шкоди, але відмовив у решті позовних вимог до НАСК «Оранта», пославшись на те, що суд не вправі розв`язувати в кримінальному провадженні цивільно-правовий спір з особою, непричетною до самої події злочину. Крім того, суд визнав, що обов`язок про відшкодування шкоди страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_6 , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди відповідно до Закону № 1961-IV.
Проте рішення місцевого суду в частині відмови потерпілій ОСОБА_7 у задоволенні її позовних вимог до НАСК «Оранта» не ґрунтується на вимогах закону та є помилковим.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК).
У кримінальному провадженні, як зазначено у ч. 1 ст. 62 КПК, цивільним відповідачем може бути юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IVобов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
При цьому ст. 22 Закону № 1961-IVпередбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Крім того, в п.п. 27.1 та п.п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IVзазначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ»  пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, – МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Як убачається з копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яка міститься у матеріалах кримінального провадження, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становила 200 000 грн (арк. 53).
Виходячи з наведених вимог закону про здійснення відшкодування шкоди за рахунок страховика в межах страхової суми за таку шкоду, зазначену в страховому полісі, цивільна відповідальність за відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, покладається у кримінальному провадженні на обвинуваченого, який її завдав, та страховика.
Апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційних скарг потерпілих щодо неправильного вирішення цивільного позову ОСОБА_7 та безпідставного неприйняття рішення за позовом ОСОБА_8 , у зв`язку з чим не виправив допущені судом першої інстанції помилки у застосуванні норм процесуального права.
Вказані порушення є істотними, а тому судові рішення щодо ОСОБА_6 в частині відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 до НАСК «Оранта» та вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 необхідно скасувати з призначенням у цій частині нового розгляду в суді першої інстанції, за результатами якого слід врахувати наведене та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд
 
у х в а л и в:
 
касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 до НАСК «Оранта» та вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3