Постанова                                               
Іменем України
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 175/1051/15-ц
 
провадження № 61-8740св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,
відповідач - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Прозорової М. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2007 року між банком та                      ОСОБА_3 було укладено кредитний договір згідно якого, відповідачу було надано кредит в розмірі 18 400,00 доларів США на строк до 20 квітня 2012 року. У порушення умов договору відповідач не повернув кредит в строки визначені договором, а також не сплатив відсотки за користування кредитом. Таким чином, станом на 29 січня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 87 219,46 доларів США, що за курсом 15,95 відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 29 січня 2015 року складає                       1 391 150,39 грн.
 
З урахуванням вищезазначеного, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 87219,46 доларів США, що за курсом 15,95 відповідно до службового розпорядження НБУ                             від 29 січня 2015 року складає 1 391 150,39 грн, а також стягнути з відповідача судовий збір.
Заочним рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Озерянської Ж. М. від 04 червня 2015 року позовні вимоги                      ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь                           ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня    2007 року в розмірі 87 219,46 доларів США, що за курсом 15,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 січня 2015 року становить                                       1 391 150,39 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 17 955,31 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 14 357,54 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі                      1 215,71 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов?язань за кредитним договором в розмірі 53 690,90 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Всього стягнуто 1 394 804,39 грн.
Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 в добровільному порядку кредитні кошти не повернула, чим порушила прийняті на себе договірні зобов'язання і допустила заборгованість по кредиту, яку необхідно стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у доведеному останнім розмірі 87 219,46 доларів США, що за курсом 15,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 січня 2015 року складає 1 391 150,39 грн.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада                 2016 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2015 року змінено. Стягнуто з                  ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 848,91 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заставний транспортний засіб у ОСОБА_3 було вилучено за актом 26 грудня 2008 року, після чого його реалізація була здійснена майже через шість років, що на думку апеляційного суду свідчить про умисне збільшення банківською установою розміру збитків, завданих порушенням відповідачкою грошового зобов'язання, тому судова колегія вважала необхідним  за викладених обставин зменшити розмір стягнутої з неї заборгованості до 22 081,67 грн, що відповідає сумі еквівалентній                    848,91 доларів США, з врахуваннямрозміру заборгованості, який за наданим банківською установою розрахунком станом на 30 грудня 2008 року складав 16547,75доларів США, що з врахуванням офіційного курсу валют НБУ станом на 30 грудня 2008 року дорівнював 770,000 за 100 доларів США, відповідало сумі у розмірі 127417.67 грн. за мінусом ринкової вартості транспортного засобу на той момент у розмірі 105 336 гривень /16 547.75 х 770,0000 = 12 741 767,5 грн 100 =                         127 417,67 грн - 105 336 грн = 22 081,67 грн х на 26.01176200 за офіційним курсом НБУ станом на 16 листопада 2016 року. 
У касаційній скарзі, поданій у грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н. В. просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року та залишити в силі заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                   від 04 червня 2015 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт реалізації заставного автомобіля не покриває розмір заборгованості за кредитом. Вразі, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги, тому вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані вимоги статті 591 ЦК України, і сума заборгованості боржника правильно визначена з урахуванням суми, одержаної від реалізації предмета застави.
Відзив на касаційну скаргу не подано.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Встановлено, що 19 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 18 400,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20 квітня 2012 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 19 752,27 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 5 804,77 доларів США на сплату страхових платежів також у розмірі                6,77 доларів США, для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до            пункту 1.2, а також винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 184,00 доларів США у момент надання кредиту, а також у розмірі 92,00 долари США на сплату страхових платежів та у розмірі 1 069,50 доларів США на сплату страхових платежів у виплатах та в порядку передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 цього  договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 зазначеного договору (а.с. 10-12).
Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 449,47 доларів США для погашена заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
 
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.
 
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. 
 
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
 
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження                 № 14-10 цс 18.
Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом також встановлено, що придбаний ОСОБА_3. за кредитні кошти автомобіль марки Mercedes Benz 313 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1,               2007 року випуску, який був предметом застави за договором                                            № DNZ0AE00000030, за актом від 26 грудня 2008 року нею був переданий банківській установі.
Відповідно, до наданого суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звіту про експертну оцінку зазначеного транспортного засобу від 06 січня 2009 року, ринкова вартість мікроавтобусу Mercedes Benz 313 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату оцінки складає 105 336,00 грн.
В послідуючому, заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2012 року в рахунок виниклої заборгованості за кредитним договором № DNZ0AE00000030 від 19 квітня               2007 року, звернуто стягнення на автомобіль марки Mercedes Benz 313 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1.
За звітом про оцінку транспортного засобу від 10 червня 2014 року ринкова вартість мікроавтобусу Mercedes Benz 313 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату оцінки склала 95 000 грн, після чого 16 липня 2014 року він був реалізований.
За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» увипадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Обґрутовуючи свої висновки про зменшення суми боргу, суд апеляційної інстанції посилався на те, що заставний транспортний засіб у ОСОБА_3 було вилучено 26 грудня 2008 року, після чого його реалізація була здійснена майже через шість років, тому вважав, що такі дії свідчить про умисне збільшення банківською установою розміру збитків, завданих порушенням відповідачкою грошового зобов'язання, і дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнутої заборгованості.
Проте апеляційний суд належним чином не перевірив доводів сторін та обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності кредитної заборгованості та її розміру й не звернув уваги на те, що зазначений договір було укладено строком до 20 квітня 2012 року. Тобто строк укладеного договору закінчився у квітні 2012 року, а банк нараховував суми станом на січень 2015 року з посиланням на те, що відповідач не повертає кредит у строки, визначені договором, а також не сплачує відсотки за користування кредитом, нарахуваши ОСОБА_3 заборгованість станом на 29 січня 2015 року.
Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності заборгованості за указаним кредитним договором та її розміру й про його зміну в частині розміру заборгованості. Також суду слід перевірити, чи станом на момент закінчення строку договору, чи вся сума кредитної заборгованості була погашена за рахунок суми, вирученої від продажу предмета застави.
Посилаючись на те, що заставний автомобіль вилучений у позичальника і реалізований, не перевірив чи була погашена кредитна заборгованість на час закінчення строку договору станом на 20 квітня 2012 року, та чи виникло у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу»право щодо стягнення залишку заборгованості, про яку зазначено у позові.
При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18.
Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада                   2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк