Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 487/545/17-ц
 
провадження № 61-30823св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4,
представник відповідача - ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду 
м. Миколаєва, у складі судді Розумовського О. Г., від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: 
Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М., від 13 липня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей адміністрації Заводського району 
м. Миколаєва, служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, про відібрання малолітньої дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначала, що з 02 червня 2015 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені, останній самочинно, без погодження з нею, забрав у неї дитину та почав проживати з нею за місцем проживання його батьків у с. Зелений Яр Миколаївського району Миколаївської області, перешкоджаючи позивачу у спілкуванні з дитиною. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада           2016 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 з нею за її місцем проживання. Вказувала, що відповідач добровільно повернути їй дитину відмовляється, ухиляючись таким чином від виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини. 
 
З урахуванням викладеного, позивач просила суд відібрати малолітню ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_4, який проживає у АДРЕСА_1, та передати дитину матері.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 
2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Відібрано малолітню ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_4, який проживає у АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстави для задоволення позову, оскільки відповідач без згоди матері утримує у себе дитину та не виконує рішення суду щодо встановлення місця проживання доньки з матір'ю.
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився с висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що підставою для відібрання дитини у батька є невиконання останнім рішення апеляційного суду про визначення місця проживання дитини, яке набрало законної сили, а тому підлягає обов'язковому виконанню. Передача дитини матері не позбавляє батька можливості брати участь у вихованні та утриманні дитини.
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 03 серпня 2017 року, 
ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалено рішення без врахування якнайкращих інтересів дитини. При вирішенні спору не була заслухана думка дитини ані органом опіки та піклування, ані судом. Суд не врахував, що дитина з 2015 року проживає з батьком та його батьками, які створили кращі умови для її розвитку та виховання, ніж мати, дитина відвідувала підготовчі заняття у школі. Він не перешкоджає матері брати участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Судами прийнято рішення без урахування всіх обставин справи.
 
У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу, який надійшов до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
25 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій були з'ясовані усі фактичні обставини справи та ухвалені законні й обґрунтовані рішення.
 
26 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від представника ОСОБА_4 - 
ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення до касаційної скарги.
 
Відповідно до частини першої статті 330 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
 
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 398 чинного ЦПК України.
Ураховуючи те, що письмові пояснення до касаційної скарги подані поза межами строку на касаційне оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій, вони не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.
 
07 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що сторони з 17 жовтня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2015 року було розірвано. 
 
Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 
2016 року у справі № 487/6069/15-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 із матір'ю ОСОБА_3 за місцем проживання матері. 
 
Суди встановили, що дитина з липня 2015 року проживає у с. Зелений Яр Миколаївського району Миколаївської області разом із батьком, який добровільно передати дитину матері відмовляється та ухиляється від виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини із позивачем.
 
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Згідно із частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
 
Розглядаючи справу № 487/6069/15-ц про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_9, суди встановили, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з батьком, який в односторонньому порядку, без згоди матері змінив місце проживання дитини та переїхав з нею до с. Зелений Яр Миколаївського району Миколаївської області, де проживає разом зі своїм батьками. 
 
При розгляді справи № 487/6069/15-ц судами було встановлено, що              ОСОБА_3 з 15 листопада 2010 року працює у публічному акціонерному товаристві «Завод «Екватор» на посаді інженера (хімічні технології), має постійну заробітну плату. Відповідно до характеристик за місцем проживання у с. В. Корениха, за місцем знаходження дитячого закладу ОСОБА_3 характеризується позитивно, як спокійна, добросовісна, доброзичлива, ввічлива, та як мати дитини, чуйна та турботлива, дитина завжди охайна та доглянута.
 
Відповідно до довідки обласного комунального закладу «Психоневрологічний диспансер» м. Кривий Ріг від 4 липня 2013 року 
№ 1318 ОСОБА_3 знаходилась під наглядом лікаря-психіатра з 2006 року, у 2011 року знята з обліку у зв'язку з вибуттям. У червні 2013 року позивач проходила лікування в Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1, про що також видано довідку від 20 червня 2013 року № 2829. Проте, відповідно до листа від 10 серпня 2016 року за № 2208 Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_3 рішенням ВКК від 8 серпня 2016 року знято з диспансерного обліку. Постановою ЛКК Миколаївського відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 від 09 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_3 може ростити та виховувати свою дочку.
 
Залишаючи без змін рішення Апеляційного суду Миколаївської області        від 23 листопада 2016 року у справі № 487/6069/15-ц, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що проживання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю відповідає якнайкращим інтересам дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
 
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі 
«М. Р. та Д. Р. проти України» (заява № 63551/13) зазначав, що хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, додатково можуть існувати позитивні зобов'язання, притаманні ефективній «повазі» до сімейного життя. Щодо обов'язку держави вживати позитивні заходи, стаття 8 передбачає право одного з батьків вживати заходи з метою возз'єднання з дитиною та обов'язок національних органів влади вживати такі заходи.
 
Проте цей обов'язок не є абсолютним, оскільки возз'єднання батьків з їхньою дитиною може не бути негайним і може вимагати підготовки. Характер та обсяг такої підготовки залежатиме від обставин кожної справи, але розуміння та співпраця усіх зацікавлених сторін завжди є важливими складовими. Крім того, при виникненні труднощів, здебільшого внаслідок відмови одного з батьків, з яким проживає дитина, виконувати рішення, яким зобов'язано негайно повернути дитину, відповідні органи влади повинні накласти належні санкції у зв'язку з відмовою у співпраці. Хоча примусові заходи щодо дітей є небажаними у цій вразливій сфері, не можна виключати застосування санкцій у випадку явно неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживає дитина. Вирішальним є те, чи вжили національні органи влади всі необхідні заходи для забезпечення виконання рішення, які можуть обґрунтовано вимагатись за конкретних обставин кожної справи.
 
У справах цієї категорії, коли питання часу є суттєвим, адекватність заходів має оцінюватися оперативністю їхнього вжиття. Провадження, пов'язане з встановленням батьківської відповідальності, у тому числі виконання остаточного рішення, вимагає невідкладного розгляду, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, з яким дитина не проживає.
 
Зрештою, у практиці суду за статтею 8 була приділена увага обов'язку враховувати найкращі інтереси дитини в різних контекстах. У сфері міжнародного викрадення дітей обов'язки, покладені на Договірні Держави статтею 8 Конвенції, повинні тлумачитися, зокрема, у світлі Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 
від 25 жовтня 1980 року, яка також надає першочергового значення найкращим інтересам дитини (параграфи 53-56 рішення).
 
Відповідно до частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяної фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитини заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. 
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року у справі, яке набрало законної сили, визначено місце проживання ОСОБА_9 з матір'ю, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на її розвиток, відсутність обставин, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити її інтересам, самовільні, без згоди матері, дії відповідача щодо зміни місця проживання дитини, невиконання батьком судового рішення у справі             № 487/6069/15-ц щодо визначення місця проживання дитини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про відібрання дитини у батька, поведінка якого є неправомірною. 
 
За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 
 
У статті 12 Конвенції про права дитинивід 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, закріплені положення, згідно з якими Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. 
 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
 
Таким чином, з досягненням десятирічного віку у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у  визначенні місця проживання. 
 
Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків, не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дитини.
 
Доводи касаційної скарги про незаслуховування судами попередніх інстанцій думки дитини щодо відібрання її від батька та повернення її матері, є непереконливими з огляду на малолітній вік дитини (на момент розгляду справи - 5 років). 
 
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо повернення дитини за місцем проживання, за відсутності доказів на підтвердження того, що повернення дитини за визначеним судом у справі № 487/6069/15-ц місцем проживання поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, суд касаційної інстанції погоджується із висновком судів про відібрання дитини у батька, який не тільки за відсутності згоди матері, а і всупереч судовому рішенню                          у справі № 487/6069/15-ц створив умови, при яких дитина проживала з ним та його батьками.
 
З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 13 квітня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                         Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
        Є. В. Синельников
 
         С. Ф. Хопта
 
         Ю. В. Черняк