ПОСТАНОВА
Іменем України

06 листопада 2018 року 
Київ
справа №804/3555/18
адміністративне провадження №К/9901/57721/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого Гриціва М.І., 
суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -
розглянув у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради (далі - Інспекція) на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2018   року (судді Круговий  О.О., Прокопчук  Т.С., Шлай  А.В.) у справі за позовом фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 до Інспекції про визнання протиправними та скасування постанов, - 
встановив:
У травні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії двох постанов від 04 травня 2018 року № ОМС-ДН398/1019/АВ/П/ТДІП-ФС про накладення штрафу у розмірі 3723 грн та № ОМС-ДН398/1019/АВ/П/ТДІП-ФС про накладення штрафу у розмірі 111  690 грн (далі - Постанови) до набрання законної сили рішенням суду у справі.
На обґрунтування поданої заяви зазначила, що ці постанови є виконавчими документами і пред'являються до виконання органам державної виконавчої служби протягом трьох місяців з наступного дня після набрання законної сили постанови, тому існує небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та членам його родини через необхідність сплати значних сум штрафу. Це у свою чергу призведе до тяжких насідків у вигляді накладення стягнення на майно та будинок, в якому, крім позивача, проживає малолітня дитина.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 
 18 травня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив.
У своєму рішенні суд проаналізував положення частин першої, другої статті 150, пунктів 3, 4 частини першої статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС,) пункту 11 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 509 та дійшов висновку, що наведені позивачем обґрунтування для задоволення заяви про забезпечення позову не підтверджені доказами про те, що захист її прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 01 серпня 2018 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове рішення, яким заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив. Зупинив дію Постанов до набрання законної сили рішенням суду у справі. 
Інспекція не погодилася із рішенням суду апеляційної інстанції і подала касаційну скаргу про її скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Вказує, що на момент постановлення рішення судом першої інстанції, суддя у справі не була упереджена, оскільки вподальшому нею заявлено самовідвід тільки через участь у справі представника Інспекції Янушкевич Т.В., з якою її пов'язують дружні стосунки. Зазначає, що розмір штрафу залежить від тяжкості вчиненого правопорушення і не є взаємозалежним від розміру доходу особи, яка його скоїла. 
Верховний Суд переглянув судові рішення в межах касаційної скарги, перевірив повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150  -  158 КАС, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов'язані з відновленням прав будуть значними.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Слід зазначити, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів вважає, що зазначені позивачем у клопотанні про забезпечення позову доводи надавали суду підстави для вжиття заходів забезпечення позову, що передбачені статтею 151 КАС.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що оскаржувані Постанови мають властивість виконавчого документа, набирають законної сили з моменту їх прийняття та підлягають виконанню протягом трьох місяців з наступного дня після набрання ними законної сили. З урахуванням того, що суми штрафів, які мають бути стягнуті за цими рішеннями, та суми виконавчого збору, перевищують сукупний дворічний дохід позивача від провадження підприємницької діяльності, виконання Постанов значно ускладнить її соціально-матеріальне становище та осіб, які разом з нею проживають.  
Існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів підтверджено письмовими доказами у матеріалах справи: копіями декларацій про майновий стан і доходи, розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, отриманих самозайнятою особою, довідки про склад сім'ї. 
Доводи касаційної скарги про те, що суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М. не була упередженою при вирішенні питання про забезпечення позову не ґрунтуються на матеріалах справи. Як убачається зі змісту ухвали від 20 червня 2018 року про самовідвід судді Неклеса О.М. від розгляду адміністративної справи № 804/3555/18, обставинами для задоволення заяви стало те, що з представником Інспекції Янушевич Т.В. вони разом навчалися в Дніпропетровському державному національному університеті ім. О. Гончара. Відтак про те, що Янушевич Т.В. є начальником Інспекції, з якою її пов'язують дружні стосунки, судді Неклесі  О.М. було відомо й під час постановлення ухвали від 18 травня 2018 року. У зв'язку із цим суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Суд визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, - 
постановив:
Касаційну скаргу Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2018   року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                               М.І. Гриців
Судді          :                                                                                Я.О. Берназюк
                                                                                          Н.В. Коваленко