ПОСТАНОВА
Іменем України

14 серпня 2018 року 
Київ
справа №818/8089/13-а
касаційне провадження №К/9901/3142/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2014 (суддя Кунець О.М.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 (головуючий суддя - Філатов Ю.М., судді: Водолажська Н.С., Тацій Л.В.) у справі №818/8089/13-а за позовом ОСОБА_1 до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 06.09.2013 №0000211710 про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 34260,68грн., в тому числі: в сумі 27373,34 грн. основного платежу та в сумі 6843,34грн. штрафних (фінансових) санкцій.
Сумський окружний адміністративний суд постановою від 09.01.2014 в задоволенні позову відмовив.
Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 25.02.2014 залишив постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2014 без змін.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку. 
В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частини другої статті 71, статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи в судах попередніх інстанцій).
Зокрема, позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій здійснено неправильний розрахунок фінансового результату за операціями з продажу інвестиційного активу (частки у розмірі 51% у статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія») на підставі договору від 30.01.2012. При цьому, обґрунтування позивача щодо розрахунку інвестиційного прибутку, який на його думку, є правильним суперечливі:
за змістом першої позиції позивача розрахунок фінансового результату за операціями з інвестиційним активом має від'ємне значення (0грн. - 168300грн.). Так, позивач вказує, що при визначенні показників витрат, понесених у зв'язку придбанням інвестиційного активу, суди обмежились лише встановленою обставиною про здійснення позивачем внеску до статутного фонду ТОВ «Агрофірма «Вікторія» у сумі 6018грн., не врахувавши збільшення статутного фонду такої юридичної особи до 330000грн. шляхом додаткових внесків засновників, в тому числі, і внеску позивача у сумі 168300грн. Крім того, наголошував на тому, що не отримував коштів в рахунок оплати за продаж своєї частини у статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія», положення договору щодо виконання розрахунків між сторонами не містять інформації про точну дату сплати, а тому дохід від відчуження такого інвестиційного активу складає « 0»;
з іншої сторони, позивач зазначає, що фінансовий результат за операціями з продажу інвестиційного активу складає: 168300грн. - 168300грн. = 0, оскільки належну йому частку у статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія» в розмірі 51% відчужено за ціною, що відповідає усім сукупним внескам позивача до статутного фонду юридичної особи станом на момент укладення договору.
Фактично мотиви касаційної скарги позивач зводить до того, що в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень на відповідача покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийняття спірного рішення та щодо спростування аргументів позивача. Разом з тим, позивач посилається на невжиття судами попередніх інстанцій усіх заходів для повного з'ясування обставин справи, а саме - нездійснення допиту в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_2, яким посвідчено договір купівлі-продажу інвестиційного активу. 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.
Статутний фонд Товариства Агрофірма «Вікторія» в загальній сумі 11800грн. створений за рахунок внесків учасників (ОСОБА_1 (частка в сумі 51%, що складає 6018грн.), ОСОБА_3 (частка в сумі 39%, що складає 4602грн.), ОСОБА_4 (частка в сумі 10%, що складає 1180грн.), що підтверджується підпунктом 9.4 пункту 9 статуту Товариства Агрофірма «Вікторія», зареєстрованого 03.05.2001 в Буринській державній адміністрації за №040581337Ю003220.
В Буринській райдержадміністрації 15.12.2003 за №04058137ю001015 були зареєстровані зміни до статуту названої юридичної особи, зокрема, шляхом викладення підпункту 9.4 пункту 9 статуту в такій редакції: 
«Для забезпечення діяльності Товариства за рахунок внесків учасників створюється Статутний фонд у розмірі 330000 гривень. В утворенні Статутного фонду беруть участь:
ОСОБА_1 - 168300грн.,або 51%
ОСОБА_3 - 128700грн.,або 39%
ОСОБА_4 - 33000грн. або 10%»
На підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2012, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2, продавці (ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4) здійснили продаж Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-АГРО» (покупець) належних їм часток корпоративних прав у статутному фонді Товариства Агрофірма «Вікторія».
Згідно з пунктом 4.2 вказаного договору зазначена в пункті 2.1 цього договору сума (330000грн.) повністю сплачена Покупцем Продавцям відповідно до належних їм часток до підписання цього Договору. Своїми підписами під цим договором сторони підтверджують факт сплаті та отримання зазначеної суми. На час підписання Договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.
Конотопською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Сумській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету ОСОБА_1 сум податку з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 22.08.2013 №058/17-1/НОМЕР_1.
За наслідками проведеної перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог статей 164, 168, пункту  170.2  статті  170 Податкового кодексу України, що слугувало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 06.09.2013 №0000211710 грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 34260,68грн., в тому числі: в сумі 27373,34 грн. основного платежу та в сумі 6843,34грн. штрафних (фінансових) санкцій.
Згідно з актом перевірки порушення цих норм закону полягало у тому, що позивач не подав податкову декларацію про майновий стан і доходи з відображенням загального фінансового результату за операціями з інвестиційним активом та не сплатив до бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 27373,34 грн. з інвестиційного прибутку, отриманого за такими операціями.
Відповідач вважає, що при здійсненні операції з відчуження на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-АГРО» частки в статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія» в розмірі 51 % на підставі договору 30.01.2012, позивач отримав фінансовий результат у вигляді інвестиційного прибутку в сумі 162282 грн. (168300грн. - 6018грн.), який повинен був включити до складу загального оподатковуваного доходу.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що податковий орган здійснив розрахунок фінансового результату за операціями з відчуження інвестиційного активу позивача на підставі належних і допустимих доказів.
Надаючи оцінку правомірності прийняття оскаржуваного акта індивідуальної дії, слід враховувати таке. 
Підпунктом 168.1.3 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що  окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх  нарахування чи  виплати, але не є звільненими від  оподаткування. Платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до  загального річного оподатковуваного доходу та  подати річну декларацію з  цього податку.
Згідно з підпунктом 164.2.9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з  цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у  підпунктах  165.1.2, 165.1.40 та  165.1.52 п.  165.1 статті 165 цього Кодексу.
Порядок оподаткування інвестиційного прибутку регламентується пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до підпункту 170.2.1 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік.
Відповідно до абзацу «а» підпункту 170.2.7 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) термін «інвестиційний актив» означає пакет цінних паперів, деривативів чи корпоративні права, виражені в інших, ніж цінні папери, формах, випущені одним емітентом.
Згідно з абзацом 1 підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4-170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).
Згідно з підпунктом 170.2.3 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо в результаті розрахунку інвестиційного прибутку за правилами, встановленими цією статтею, виникає від'ємне значення, воно вважається інвестиційним збитком.
Відповідно до підпункту 170.2.6 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з  інвестиційними активами за  наслідками такого звітного (податкового) року. 
Враховуючи викладене, у разі здійснення операцій з продажу інвестиційних активів, отримане за результатами таких операцій позитивне значення фінансового результату (інвестиційний прибуток) включається до складу загального річного оподатковуваного доходу та підлягає самостійному декларуванню платником податків.
Таким чином, для розрахунку фінансового результату позивача від здійснення операцій з продажу інвестиційного активу (частки в розмірі 51 % в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія») необхідно встановити:
суму доходу, отриманого платником податку від продажу інвестиційного активу;
суму витрат, понесених у зв'язку з придбанням такого активу.
Відповідно до підпункту 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.
Зі змісту положень абзацу 1 частини першої статті 632, абзацу 2 частини першої статті 638, частини першої статті 691 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) вбачається, що ціна продажу є істотною умовою договорів купівлі-продажу та за загальним правилом встановлюється за домовленістю сторін.
Крім того, згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Таким чином, законодавством закріплено загальне правило щодо визначення умов договірних відносин, в тому числі щодо ціни та порядку виконання зобов'язань, за домовленістю сторін.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, продаж належної позивачу частки в статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія» в розмірі 51% здійснено на підставі укладеного з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-АГРО» договору від 30.01.2012 за договірною ціною в сумі 168300грн. 
Фактичне виконання зобов'язань, зокрема повне здійснення розрахунків визначене пунктом 4.2 договору від 30.01.2012, за змістом якого сплата та отримання коштів сторонами підтверджується підписами.
Доказів отримання позивачем вказаних коштів в іншому звітному періоді, ніж рік, в якому укладено такий договір,  ОСОБА_1 не надано.
Крім того, скаржник не вказував на наявність між ним та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНЗ-АГРО» спору щодо проведення розрахунків за операцією з купівлі-продажу інвестиційного активу. Позивач також не надав доказів оскарження договору від 30.01.2012 чи окремих його пунктів в судовому порядку.
Враховуючи викладене, оскільки сторонами повністю виконано зобов'язання згідно з договором від 30.01.2012, зокрема позивач отримав кошти в сумі 168300грн. від продажу частки в сумі 51% в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія», висновок судів попередніх інстанцій про отримання позивачем доходу від продажу інвестиційного активу в сумі 168300грн. є обґрунтованим.
Щодо вирішення питання про суму витрат позивача, понесених у зв'язку з придбанням інвестиційного активу, що враховуються при розрахунку інвестиційного прибутку, суд касаційної інстанції зазначає таке. 
Згідно з абзацом 8 підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) придбанням інвестиційного активу вважаються також операції з внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права.
Суди попередніх інстанцій при визначенні витрат, понесених позивачем у зв'язку з придбанням частки в статутному фонді ТОВ «Агрофірма «Вікторія» в розмірі 51%, виходили з суми внеску позивача, зазначеної в установчих документах на момент державної реєстрації юридичної особи - 6018грн. 
Відповідно до статті 52 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 №  1576-XII (в редакції, чинній на момент державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія») у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється статутний фонд, розмір якого повинен становити не менше суми, еквівалентної 100 мінімальним заробітним платам, виходячи із ставки мінімальної заробітної плати, діючої на момент створення товариства з обмеженою відповідальністю. 
До моменту реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного фонду не менше 30 відсотків вказаного в установчих документах вкладу. Внесення до статутного фонду грошей підтверджується документами, виданими банківською установою. 
Учасник зобов'язаний повністю внести свій вклад не пізніше року після реєстрації товариства. У разі невиконання цього зобов'язання у визначений строк учасник, якщо інше не передбачено установчими документами, сплачує за час прострочки 10 відсотків річних з недовнесеної суми.
Порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності станом на момент державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» регулювався Положенням про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740.
Серед переліку документів, які подаються до органу державної реєстрації, для реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи є документ, що засвідчує сплату власником (власниками) внеску до статутного фонду суб'єкта підприємницької діяльності в розмірі, передбаченому законом (пункт 3 Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740).
Системний аналіз викладених положень дає підстави для висновку про те, що при державній реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю на власника (власників) покладено обов'язок внести до статутного фонду не менше 30% зазначеного в установчих документах вкладу до дати державної реєстрації та повну суму внеску - не пізніше року після такої реєстрації. У випадку нездійснення такої сплати протягом року учасник за загальним правилом сплачує за час прострочки 10 відсотків річних з недовнесеної суми, якщо інше не встановлено установчими документами.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2001 році відбувся факт державної реєстрації Товариства Агрофірма «Вікторія» у порядку, визначеному законодавством, що не спростовується матеріалами справи.
Обставин, які б вказували на невиконання засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» вимог законодавства щодо формування первинного статутного фонду, судами не встановлено.
Разом з тим, обставини щодо внесення позивачем до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» внеску в сумі 6018грн. позивачем не заперечуються.
Натомість, позивач вказував на необхідність визначення витрат, понесених у зв'язку з придбанням інвестиційного активу, виходячи з суми його вкладу не на момент первинного формування статутного фонду (6018грн.), а згідно зі змінами до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія», державна реєстрація яких відбулася у 2003 році (168300грн.). При цьому зазначав про відсутність будь-яких розрахункових документів, які б підтверджували фактичне внесення ним вкладу до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» після його первинного формування. 
Відповідно до  частини першої статті 1087 Цивільного кодексу України розрахунки за  участю фізичних осіб, не  пов'язані із  здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у  електронному або  паперовому вигляді.
Належними та допустимими доказами, які підтверджують фактично понесені витрати в цілях податкового обліку є саме розрахункові документи щодо сплати коштів в готівковій або в безготівковій формі.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 №  1576-XII (в редакції, чинній на момент державної реєстрації змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» - 2003 рік) товариство має право змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір статутного фонду. Збільшення статутного фонду може бути здійснено лише після внесення повністю всіма учасниками своїх вкладів (оплати акцій), крім випадків, передбачених цим Законом.
Утім, Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від  15.05.2003  №  755-IV (в редакції, чинній на момент державної реєстрації змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» - 2003 рік) не передбачав для державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, пов'язаних зі збільшенням статутного фонду за рахунок внесків засновників, вимог щодо надання розрахункових документів про фактичне підтвердження таких внесків.
За таких обставин, сам по собі факт державної реєстрації збільшення статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» за відсутності відповідних розрахункових документів не підтверджує фактичне понесення позивачем витрат.
Порушення процесуальних норм судами попередніх інстанцій, як-то: необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження та огляд доказів, є підставою для скасування судових рішень у випадку, якщо такі порушення унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.
У спірній ситуації допустимими доказами обставинам щодо фактичного понесення витрат та отримання доходів є розрахункові документи. 
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про підтвердження понесення позивачем витрат у зв'язку з придбанням частки в розмірі 51% в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» лише при первинному формуванні статутного фонду, а саме - в сумі 6018грн.
Суд касаційної інстанції також відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на обов'язок податкового органу спростовувати аргументи позивача у справі про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Отже, орган доходів і зборів відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді правильність нарахування платнику грошового зобов'язання та правомірність прийняття свого рішення.
У спірній ситуації податковим органом надано всі докази у підтвердження показників, на підставі яких ним здійснено розрахунок фінансового результату за операціями з відчуження інвестиційного активу позивачем. Таким документам суди попередніх інстанцій надали правову оцінку.
Разом з тим, пункти 3 та 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) закріплюють принцип рівності усіх учасників перед законом і судом та принцип змагальності сторін.
За змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) за загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з частиною шостою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.
Таким чином, кожна із сторін в адміністративному процесі повинна приймати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції. 
Враховуючи усе вищевикладене у сукупності, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про отримання позивачем від відчуження інвестиційних активів інвестиційного прибутку в сумі 162282грн., який розрахований як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу (168300грн.), та його вартістю, що розрахована виходячи з суми витрат, понесених у зв'язку з придбанням такого активу (6018грн.), та який (інвестиційний прибуток) підлягав включенню до складу загального річного оподатковуваного доходу за 2012 рік. 
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, не спростовують.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 у справі №818/8089/13-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                                             Т.М. Шипуліна
                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                                В.В. Хохуляк