ПОСТАНОВА
Іменем України

10 жовтня 2018 року 
м.Київ
справа №800/306/17 (9991/114/11)
адміністративне провадження №А/9901/3/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді:           Желтобрюх І.Л., 
суддів:           Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
за участю: 
секретаря судового засідання                         Вітковської К.М.,
представника відповідача                               Лаптієва А.М.,
представника третьої особи                         Русакової І.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_3 та Верховної Ради України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2017 року (судді: Мороз В.Ф., Голяшкін О.В., Черпіцька Л.Т., Гончар Л.Я., Калашнікова О.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вищої ради правосуддя, про визнання незаконною постанови,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати незаконною постанову Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року №2867-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення його з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з порушенням присяги.

Постановою Вищого адміністративного суду від 05 липня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням Вищого адміністративного суду України, позивач подав заяву проти України до Європейського суду з прав людини, в якій, посилаючись на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, скаржився на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду.

З огляду на схожість заяви позивача з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема, і за заявою позивача №78241/11, яким визнав, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

В подальшому, ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від Вищого адміністративного суду від 05 липня 2011 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Постановою Верховного Суду України від 3 липня 2017 року заяву ОСОБА_3 було задоволено частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 5 липня 2011 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи позивач позовні вимоги уточнив та просив визнати незаконною, протиправною та нечинною постанову Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 23 грудня 2010 року № 2867-УІ в частині його звільнення з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з порушенням присяги судді.

За результатами нового розгляду справи 13 листопада 2017 року Вищим адміністративним судом України було ухвалено постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково: визнано незаконною постанову Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 23 грудня 2010 року № 2867-УІ в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду в порядку п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у зв'язку з порушенням присяги судді. В задоволенні адміністративного позову в іншій частині відмовлено.

23 листопада 2017 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищеозначеної постанови, в якій просив постанову Вищого адміністративного суду України скасувати та ухвалити нову, якою його позов задовольнити повністю. Вказана заява обґрунтована тим, що таке рішення судом прийняте з порушенням принципу верховенства права, без урахування Рішень ЄСПЛ та практики Верховного Суду України. 

Також не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24 листопада 2017 року із заявою про перегляд у порядку статті 237 КАС України звернувся відповідач, в якій просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2017 року, а справу направити на новий розгляд у відповідності до положень статті 243 КАС України.

У зв'язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, на підставі розпорядження керівника апарату Верховного Суду України від 02 січня 2018 року №4/0/19-18 заяви ОСОБА_3 та Верховної Ради України про перегляд судового рішення передані до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС (у редакції Закону 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року заяви ОСОБА_3 та Верховної Ради України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 13 листопада об'єднано в спільне провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 7 березня 2018 року заяви ОСОБА_3 та Верховної Ради України про перегляд Верховним Судом України призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні заявники свої вимоги підтримали з підстав, аналогічних тим, що викладені в заявах про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наведені у заявах доводи та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення заяв ОСОБА_3 та Верховної Ради України, з огляду на наступне.

Вищим адміністративним судом України встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 22 лютого 2007 року №704-V ОСОБА_3 обрано суддею Київського апеляційного адміністративного суду.

26 травня 2010 року Вища рада юстиції прийняла рішення № 387/0/15-10 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду за порушення присяги та внесла таке подання від 31 травня 2010 року за № 24/0/12-10.

Постановою Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VІ «Про звільнення суддів» ОСОБА_3 звільнено з посади судді за порушення присяги.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2010 року у справі № П-144/10 задоволений позов ОСОБА_3: визнано незаконною постанову Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VІ в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду.

На виконання постанови  Вищого адміністративного суду України Верховна Рада України постановою № 2872-VІ від  23 грудня 2010 року внесла зміни в постанову Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VІ, виключивши слова "Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3".

Того ж дня Верховна Рада України постановою № 2867-VІ ( далі - постанова № 2867-VІ) звільнила суддю Київського апеляційного адміністративного суду Бараненка І. І. з посади судді у зв'язку з порушенням присяги. 

Зазначена постанова Верховної Ради України і є предметом розгляду в даній справі. 

Частково задовольняючи позовні вимоги, Вищий адміністративний суд у постанові від 13.11.2017 зазначав, що визнання незаконним акту Верховної Ради України передбачено як окремий спосіб захисту порушеного права відповідно до п.1 частини 5 статті 181-1 КАС України та не потребує вжиття інших. Крім того, вказував, що виходячи зі змісту ч.8 ст.171 та ч.5 ст.171-1КАС України, визнання нечинним акту застосовується лише щодо  нормативно-правових актів, тоді як у даній справі оскаржується акт індивідуальної дії. 

В свою чергу, заява позивача про перегляд постанови ВАС України від 13.11.2017 обґрунтована тим, що оскаржуване рішення судом прийняте з порушенням принципу верховенства права, без урахування Рішень ЄСПЛ, практики Верховного Суду України  та не забезпечує повного та ефективного захисту його прав свобод та інтересів як людини і громадянина від  порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Крім того, в заяві позивач ставить вимогу про поновлення його на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду з 23 грудня 2010 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, правомірності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, Верховний Суд звертає увагу на те, що оскаржувана постанова суду ухвалена в даній справі за результатами повторного розгляду спірних правовідносин  у поновленому  національному проваджені на виконання рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України».

Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України»,  ЄСПЛ установив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції та зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (п. 109-131), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Також у рішенні Суд вказав на те, що у справі «Олександр Волков проти України» (п. 166-167 та 173-185) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні ст. 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них. Таким чином, Судом констатовано порушення ст.ст.6, 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Водночас, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявників на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак, Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»).

Аналізуючи наведене, Верховний Суд виходить з такого.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).

Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Згідно зі ст. 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

При цьому, законодавець не виключає можливості відновлення попереднього юридичного стану Стягувача шляхом одночасного (або послідовного) вчинення  дій (прийняття рішень) як судом, так і адміністративним органом.

Положеннями статті 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд, вирішуючи питання ефективності вжитих судом першої інстанції в даній справі заходів до відновлення попереднього юридичного стану позивача, звертає увагу, що  розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_3 відбувся на тлі триваючої судової реформи, а саме: реформуванні органів, зміні їх повноважень та компетенції в частині вирішення питання про призначення суддів на посади, притягнення їх до дисциплінарної відповідальності та звільнення.

Так, відповідно до  статті 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року N 2453-VI, що діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон N 2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції міг бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною 5 статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до вимог статті 122 Закону N 2453-VI, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначався цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядалося на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Повноваження судді припинялися з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Статтею 216-1 Регламенту Верховної Ради України встановлювалось, що
- відповідно до пункту 26 частини 1 статті 85, статті 126 Конституції України, законів України "Про Конституційний Суд України" та "Про судоустрій і статус суддів" Верховна Рада звільняє: суддів Конституційного Суду України, призначених Верховною Радою; суддів, обраних Верховною Радою безстроково;
- подання про звільнення судді, обраного Верховною Радою безстроково, вноситься до Верховної Ради Вищою радою юстиції. До подання додаються документи, що підтверджують підстави звільнення, передбачені частиною п'ятою статті 126 Конституції України;
- рішення про звільнення судді приймається відкритим поіменним голосуванням і оформлюється постановою Верховної Ради. Голосування про звільнення суддів може проводитися списком, а з підстав, передбачених пунктами 4, 5, 6 частини 5 статті 126 Конституції України, - щодо кожного судді окремо;
- у разі неодержання необхідної для прийняття рішення кількості голосів народних депутатів за звільнення з посади судді, обраного безстроково, з підстав, передбачених пунктами 4, 5, 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України, проводиться повторне голосування.
Після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 1401-VIII та внесення відповідних змін до Конституції України і Президент, і Верховна Рада втратили повноваження звільняти суддів та, відповідно, видавати будь-які акти із цього питання.
Так, відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України всі  повноваження щодо внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади були передані до новоутвореного органу суддівського врядування, - Вищої ради правосуддя (далі - ВРП).

При цьому, суттєво змінилась і сама процедура призначення судді на посаду, яка наразі включає такі етапи як проходження конкурсного добору, проведення спеціальної перевірки (в т. ч. майнового стану та родинних зв'язків), тощо.

Механізм поновлення судді на посаді законодавчо не визначений. 

Частина 1 статті 24 закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що голова суду може видати відповідний наказ виключно на підставі акта про призначення на посаду або переведення. Судове рішення такою підставою не визначене. Порядок добору та призначення на посаду судді визначений статтею 70 вказаного Закону і передбачає обов'язковою умовою складення відбіркового іспиту чи проведення конкурсу в порядку, визначеному статтею 79 цього Закону.

За результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, на яку відповідно до чинного законодавства покладено обов'язки давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя і приймати у зв'язку з цим остаточні рішення.

Однак, в даній справі рішення дисциплінарного органу щодо притягнення ОСОБА_3  до відповідальності у вигляді звільнення з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з порушенням присяги не є предметом позову.

Більше того, у заяві про перегляд ОСОБА_3 також зазначає, що суд при прийняті оскаржуваного рішення на порушення вимог ч. 3 ст. 245 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не зобов'язав суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. На думку позивача, суд першої інстанції, ураховуючи приписи п. 5 та 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», повинен був поновити його на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду.

Поряд з цим, ані при оскарженні в судовому порядку постанови Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VІ, ані при оскарженні постанови № 2867- VІ від  23 грудня 2010 року позивачем не заявлялось вимоги про поновлення на посаді судді. Вказана вимога була висловлена лише в заяві про перегляд судового рішення, яка розглядається.

З цього приводу Верховний Суд зауважує, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності. Вказаний принцип передбачає, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, саме позивач визначає бажані ним правові наслідки розгляду його звернення до суду і свій правовий статус за результатами такого розгляду. Особа, що звернулася за захистом порушеного права, може вимагати скасування акта про звільнення, що дискредитує її, не бажаючи при цьому продовжувати проходження публічної служби. І суд позбавлений можливості ініціювати судове провадження щодо таких позовних вимог.

Більше того, у відповідності до правил, встановлених главами 2 і 3 розділу IV КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) Верховний Суд під час перегляду оскаржуваної постанови Вищого адміністративного суду України позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини справи та розглядати позовні вимоги, які не були заявлені позивачем до суду першої інстанції, тобто позбавлений можливості змінити предмет і підстави заявленого позову, визначати і змінювати склад осіб, що беруть участь у її розгляді.

Дослідивши матеріали справи, Верховний Суд встановив, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ВРУ про скасування Постанову № 2867-VІ. Вимоги про поновлення позивача на публічній службі (посаді судді) протягом всього судового розгляду ним не заявлялись, а тому правомірно і не були предметом судового розгляду.

Отже, питання правомірності, обґрунтованості та наявності підстав для внесення ВРЮ подання на звільнення позивача, так само як і питання поновлення позивача на попередній посаді, перебуває поза межами даного спору.
Зазначеному питанню приділив увагу ЄСПЛ у рішенні «Куликов та інші проти України». Суд, зокрема, зазначив: «Такі міркування рівною мірою стосуються також деяких заявників, які очікували на результати перегляду судом лише Постанови Верховної Ради України щодо їхнього звільнення. Ці заявники мали усі підстави припускати, що такі постанови були вирішальними у питанні припинення їхнього працевлаштування. Дійсно, за умови відсутності Постанови Верховної Ради України про звільнення, факту звільнення не було б, суддя продовжив би працювати, незважаючи на негативне рішення ВРЮ, і не можна було б стверджувати, що його/її справа остаточно вирішена» (п.127).

З урахуванням наведеного, беручи до уваги обсяг заявлених позовних вимог та обов'язок відновлення попереднього юридичного стану настільки, наскільки це можливо, - колегія суддів дійшла висновку, що визнання судом першої інстанції незаконною постанови Верховної Ради України щодо звільнення позивача є допустимим та достатнім способом національного захисту за результатами повторного розгляду справи. Саме по собі скасування постанови ВРУ призведе до невизначеності правового статусу позивача й необхідності повторного перегляду його питання компетентними органами.

Щодо вимог позивача про визнання постанови Верхоної Ради протиправною  та нечинною з дня її прийняття, то Верховний Суд вважає рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині правомірною, виходячи з наступного.

На час вирішення справи Вищим адміністративним судом особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України, були визначені статтею 171-1 КАС України.

Пунктом 1 частини 5 якої передбачено визнання незаконним акту Верховної Ради України незаконним як наслідок протиправності такого рішення та окремий спосіб захисту порушено права, який  не потребує вжиття інших. 

У той же час, як правильно було вказано Вищим адміністративним судом України, визнання нечинним акту застосовувалось, виходячи зі змісту частини 8 статті 171 та частини 5 статті 171-1 КАС України лише щодо нормативно-правових актів, тоді як у даній справі оскаржується акт індивідуальної дії. 

З огляду на викладене, Верховний Суд не знаходить підстав для скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2017 року, оскільки правові висновки суду скаржником не спростовані, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477 з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, частиною шостою статті 171^1, статтями 241-244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, 

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяв ОСОБА_3 та Верховної Ради України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вищої ради правосуддя, про визнання незаконною постанови.

Постанова є остаточною і не може бути оскарженна.
Головуюча суддя:                                                                                 І. Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                                       О. В. Білоус
                                                                                                                 Т.Г. Стрелець

Повний текст постанови виготовлено 16 жовтня 2018 року.