Постанова
Іменем України
12 вересня 2018 року 
м. Київ
справа № 127/5002/16-ц 
провадження № 61-14037св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,        
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року у складі судді Вохмінової О. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»             (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.
Позов обґрунтовано тим, що 15 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу                                             № SAМDN25000704100013 «Стандарт Довгостроковий», згідно з яким вона внесла на депозит кошти у розмірі 4900,00 доларів США, а банк зобов`язувався здійснювати щомісячну виплату процентів нарахованих на вклад за ставкою 10,5% річних. Згідно з договором строкового банківського вкладу №SAМDN25000716386484 «Стандарт» від 11 травня 2011 року вона внесла на депозит кошти у розмірі 5000,00 доларів США, а банк зобов`язувався здійснювати щомісячну виплату 8,5 % процентів річних. Останні виплати за процентами за цими договорами були 03 липня 2013 року у розмірі 244,00 доларів США та 217,00 доларів США. За період з липня 2013 року по листопад 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1214,36 доларів США, а за період з липня 2013 року до листопада 2015 року виникла заборгованість у сумі 1002,67 доларів США.
До закінчення дії договорів позивач неодноразово зверталась до банку з проханням про повернення їй внесених коштів та процентів за договорами банківського вкладу, але відповідач кошти не повернув. ПАТ КБ  «ПриватБанк» зобов'язання за договором не виконало, кошти не повернуло, чим порушило рівність сторін договору, в якому стороною є споживач. Отже, порушено принцип правової певності, на що звертав увагу Європейський суд з прав людини у справі «Золотас (Zolotas) проти Греції» від 29 січня 2013 року.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь кошти за договором банківського вкладу №SAМDN25000704100013 від 15 серпня 2008 року у розмірі 4900,00 доларів США та проценти за період з липня 2013 року по липень 2016 року у сумі 1515,30 доларів США, а всього 6415,30 доларів США. Стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь кошти за договором банківського вкладу № SAМDN25000716386484 від 11 травня 2011 року у розмірі 5000,00 доларів США, а також проценти за період з липня 2013 року до липня 2016 року у сумі 1251,25 доларів США, а всього 6251,25 доларів США (а. с. 92).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму вкладу за депозитним договором № SAMDN25000704100013 від 15 серпня 2008 року у розмірі 4900,00 доларів США, а також проценти у розмірі 98,13 доларів США.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму вкладу за депозитним договором № SAMDN25000716386484 від 11 травня 2011 року у розмірі 5000,00 доларів США, а також проценти у розмірі 107,26 доларів США.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії відповідача щодо неповернення позивачу коштів за договором банківського вкладу суперечать чинному законодавству та умовам договору.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що внесення коштів на депозит на суму 4900,00 доларів США та 5000,00 доларів США підтверджено оригіналами договорів банківських вкладів від 15 серпня 2008 року, від              11 травня 2011 року (письмова форма) та ощадними електронними книжками за цими договорами, які надала ОСОБА_3
Суд першої інстанції також виходив з того, що після неодноразових письмових і усних звернень позивача до ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом 2014-2015 років з вимогою повернути кошти банк не заперечував факт укладення депозитних договорів із нею, а у письмових відповідях лише роз`яснював про складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, які виникли внаслідок політичної ситуації у країні.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів, що грошові вклади були виплачені позивачу і на рахунках № НОМЕР_1, НОМЕР_2 відсутні кошти або знаходяться в інших сумах. Також позивачем не надано доказів, що виплата процентів припинилась у липні 2013 року. У зв`язку з цим за період з липня 2013 року по липень 2014 року (звернення позивача з заявою про повернення вкладу) не підлягають стягненню проценти за договорами вкладу. Однак, ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів розміру процентних ставок, які діяли щороку на день продовження строків вкладів за кожним договором. Договори банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цими договорами після закінчення терміну їх дії. Тому нарахування позивачем процентів по 10,5% річних та 8,5% річних є безпідставним. 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало належних доказів на підтвердження заперечень проти позову. Суд першої інстанції встановив, що обставини, які є предметом доказування, підтверджуються наданими доказами, яким суд надав належну оцінку. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів відсутність депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними депозитними договорами, не спростував відомостей про відкриття за такими договорами особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на суму 4900,00 доларів США та 5000,00 доларів США, що підтверджується оригіналом квитанції та ощадними електронними книжками №№ НОМЕР_3, НОМЕР_4. Стороною договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридична особа, яка розташована у м. Дніпро (Дніпропетровськ), тому зобов'язання за реальними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними та дійсними договорами. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова банку повернути кошти порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення.
Листом від 07 липня 2018 року № У.65.0.0.0/3-365676 позивач повідомив Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду про те, що з                      21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»).
05 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі за поданою касаційною скаргою та зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження.
24 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
22 березня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відсутність оригіналів документів у вкладника може свідчити про звернення позивача за виплатами до автономної некомерційної організації «Фонду захисту вкладників» (за рахунок майна банку). Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не має можливості надати ці докази (банківські екземпляри договору до платіжного документа про внесення коштів). Банк був позбавлений доступу до своїх документів (всіх договорів, включаючи депозитні, кредитні, оренди, касових документів, зокрема, платіжні документи про внесення коштів за договорами) та частини цілісного майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим у зв'язку з окупацією. Ці обставини є загальновідомими і не потребують доказуванню згідно із статтею 61 ЦПК України. У грудні 2014 року документи банку були конфісковані окупаційною владою. Суди не звернули уваги на доводи відповідача про те, що із примірників договорів не можливо ідентифікувати, що вони є оригіналами, оскільки відсутня мокра печатка. Документів із зразками факсимільного підпису позивачем також не було надано. Докази щодо не отримання в автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» (виплачені суми вкладникам банку в Автономній Республіці Крим, автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, за офіційною інформацією становлять понад 12 млрд. руб) у матеріалах справи відсутні. Копії квитанцій про внесення коштів не містять необхідних реквізитів, зокрема відбитку печатки, що не узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у справах від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14 та від 11 листопада 2015 року № 6-1891цс15. Тому надані позивачем  договори є нікчемними, тому згідно з статями 204, 215, 1059 ЦК України немає підстав визнавати їх недійсними.
Суди не застосували положення статей 631, 651, 653, 1075 ЦК України, а положення статей 625, 1058 ЦК України застосували неправильно. Суди не зазначили період дії договорів банківського вкладу. 
Позивач неодноразово зверталася до банку про виконання договору, але не направляла повідомлення про відмову продовжити договір або вимогу про його розірвання, а лише зверталася з питанням про блокування та переведення коштів на материкову частину України. Звернення до суду не є альтернативою звернення до банку для отримання коштів.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором банківського вкладу № SAMDN25000704100013 від 15 серпня 2008 року, ОСОБА_3 передала банку, а останній прийняв на зберігання депозит у сумі                  4900,00 доларів США із відсотковою ставкою 10, 5% річних, строком на два роки до 15 серпня 2010 року включно. Для внесення суми вкладу банк відкрив вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_5, а на підтвердження внесення коштів на депозит банк видав вкладнику електронну ощадну книжку № НОМЕР_3. 
За умовами вище вказаного договору період нарахування процентів -                   1 місяць, мінімальний строк вкладу складає 12 місяців (а. с. 76, 77).
Відповідно до пункту 5 договору при продовженні мінімального строку вкладу розрахунок процентів на кожний продовжений строк вкладу здійснюється відповідно до відсоткової ставки, що діє в банку для депозитних вкладів такого найменування і мінімального строку на день закінчення попереднього мінімального строку вкладу, без укладення додаткових договорів до вказаного договору. Поточний розмір процентної ставки за вкладом вкладник дізнається у відділенні банку або за допомогою електронної ощадної книжки в будь-якому банкоматі «ПриватБанк».  
Проценти в разі дострокового розірвання договору нараховуються відповідно до пункту 9 договору банківського вкладу.
11 травня 2011 року між сторонами укладено договір №SAМDN25000716386484 (вклад «Стандарт» із щомісячно виплатою процентів) від 11 травня 2011 року, за яким ОСОБА_3 передала, а ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв грошові кошти у сумі 5000,00 доларів США зі сплатою 8,5 % річних на строк 12 місяців (строк вкладу) до 11 травня                 2012 року включно. Для внесення суми вкладу банк відкрив вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_2, а на підтвердження внесення коштів на депозит банк видав вкладнику електронну ощадну книжку                                     № НОМЕР_4. За цим договором встановлено період нарахування процентів - 1 місяць, мінімальний строк вкладу складає 6 місяців (а. с.74, 75).
Згідно з пунктами 2, 3 договорів банківського вкладу визначено порядок нарахування процентів за вкладом.
Відповідно до пунктів 6, 8 договорів банківського вкладу у разі, якщо не пізніше дня закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову щодо продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається пролонгованим ще на один строк, вказаний у пункті 1 цього договору. Строк вкладу продовжується  неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому відрахування нового строку вкладу та нового максимального строку вкладу (з розрахунку положення пункту 5 цього договору) починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. 
За змістом пункту 6 договорів банківського вкладу при продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється відповідно до відсоткової ставки, що діє в банку для продовжених депозитних вкладів такого найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових договорів до цих договорів.
Проценти в разі дострокового розірвання договору нараховуються відповідно до пункту 7 договорів банківського вкладу.
Сторони мають право достроково розірвати договір згідно з чинним законодавством, повідомивши про це іншу сторону з два банківські дні до дати розірвання договору. Про поверненні вкладу з ініціативи клієнта до закінчення 6 місяців з дати початку/продовження мінімального строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за тарифом вкладу «до вимоги», за фактичний строк користування вкладом. При витребувані вкладу після закінчення 6 місяців з дати початку/продовження мінімального строку вкладу, але до закінчення поточного мінімального строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані з розрахунку діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0, 5 %. Суму надлишково виплачених процентів клієнт поручає банку утримати від суми вкладу. Сума нарахованих процентів за повну кількість мінімальних строків вкладу, минулих з моменту оформлення договору, виплачуються у повному обсязі (пункт 7, 9 договорів банківського вкладу).
Зокрема, умовами договору визначено, що договір оформляється у двох екземплярах. Один екземпляр видається клієнту, а інший зберігається в банку. При укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відтиску печатки банку технічними печатними пристроями (пункт 11 договорів банківського вкладу).  
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. 
З огляду на наведені норми, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. 
Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).
Пунктом 10.1 Інструкції № 492 визначено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. 
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. 
Судом апеляційної інстанції досліджені оригінали договорів банківського вкладу від 15 серпня 2008 року та від 11 травня 2011 року із зазначенням номера бланку, використанням факсимільного відтворення підпису голови правління банку та відтворення відтиску печатки банку як передбачено умовами цих договорів, оригінал квитанції, яка містить всі необхідні реквізити, відбитку печатки (а. с. 78) та ощадні електронні книжки                        № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 (а. с. 74, 76), які підтверджують внесення грошових коштів позивачем на депозитні рахунки.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Статтею 1060 ЦК Українипередбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що протягом 2014 -2015 років на неодноразові звернення ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове повернення коштів з нарахованими процентами за договорами банківського вкладу, їй було повідомлено про те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від                 06 травня 2014 року № 260 ПАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність в Криму, запровадження Національним банком України надзвичайного режиму роботи в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі обмежує проведення банківських операцій (а. с. 13, 15, 16, 18).
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260.
Згідно із пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Судами встановлено, що кошти за договорами банківського вкладу ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 не повернув, банк порушив свої грошові зобов'язання згідно умов договорів. Остання виплата за процентами за договорами банківського вкладу позивачу була здійснена 03 липня 2013 року, про що свідчить лист Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області від 23 лютого 2016 року № 55.
За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що за договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами, виникло зобов'язання щодо повернення вкладнику коштів. А отже, є підстави для часткового задоволення позову про стягнення суми вкладів за договором банківського вкладу від 15 серпня 2008 року у розмірі 4900,00 доларів США та нарахованих процентів у розмірі 98,13 доларів США, а за договором банківського вкладу від 11 травня 2011 року у розмірі 5000,00 доларів США, а також 107,26 доларів США.
Заперечень щодо визначеного судом розміру банківських вкладів та нарахованих за ними процентів відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не надало.
Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов'язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.
Згідно з статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Із матеріалів справи вбачається, що центральний офіс ПАТ КБ «ПриватБанк» знаходиться у м. Дніпро і який до цього часу продовжує діяльність на території України. 
Посилання в касаційній скарзі на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим м. Севастополя не мало правових підстав та можливостей для здійснення банківської діяльності, у зв'язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, що унеможливило виконання договору та відповідно надалі його реалізацію щодо виплат, не може бути взято до уваги, оскільки договори банківського вкладу були укладені з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його філією, яка знаходилася в Автономній Республіці Крим, тому банк має відповідати за своїми зобов'язаннями на території України.
Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов'язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.
Доводи касаційної карги щодо недоведеності факту звернення позивача до банку з достроковою вимогою про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів ґрунтуються на припущеннях та спростовуються дослідженими судами та наявними в матеріалах справи листами, які відповідач направляв позивачу на її вимогу про надання роз'яснень щодо можливості повернення вкладів та отримання коштів за ними, розблокування їх виплат. В цих листах відповідач підтвердив виконання зобов'язання перед позивачем щодо повернення вкладу (а. с. 13, 15, 16, 18).
Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач повинна звернутися до автономної некомерційної організації «Фонду захисту вкладників» в Кримському федеральному окрузі Російської Федерації для отримання вкладу, є безпідставними та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки банк не надав судам докази про отримання ОСОБА_3 коштів за договорами банківського вкладу.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не порушено права позивача, оскільки невиплата грошових коштів була спричинена конфіскацією окупаційною владою Автономної Республіки Крим майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності на території Автономної Республіки Крим, Верховний Суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.
Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави («Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини»).
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що відмовою повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.
У статті 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.
Однак, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. У конкретному випадку її майном є грошові кошти, які банк на виконання умов договору відмовляється повернути позивачу.
Посилання у касаційній скарзі, що при вирішенні спору суди не застосували правові висновки, викладені Верховним Судом України у справах від 29 жовтня 2014 року №6-118цс14 та від 11 листопада 2015 року                         № 6-1891цс15 щодо вимоги про наявність на платіжному документі про внесення коштів відбитку печатки (штампу) або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ не спростовують висновків судів у вказаній справі про дотримання сторонами письмової форми договорів банківського вкладу та наявності документів на підтвердження внесення грошових сум на вкладний рахунок, ощадної книжки та квитанцій.
Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судами доказах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення судових рішень без змін.
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 -року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами його перегляду підлягають поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик