ПОСТАНОВА
Іменем України

11 вересня 2018 року 
м. Київ
справа №2а/0370/2793/12
касаційне провадження №К/9901/5007/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.10.2012 (суддя Костюкевич С.Ф.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2015 (головуючий суддя - Левицька Н.Г., судді: Обрізко І.М., Сапіга В.П.) у справі № 2а/0370/2793/12 за позовом ОСОБА_1 до Ягодинської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ягодинської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.05.2012 № 150 та від 14.05.2012 № 151.
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 08.10.2012 у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02.03.2015 залишив постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.10.2012 без змін.
ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.10.2012, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2015 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема,         пунктів 12, 14 статті 1, статей 72, 78, 81 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товарів через митний кордон України), статей 49, 51, 71, 81 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).
При цьому зазначає, що митний орган, приймаючи вантажні митні декларації та пропускаючи товар на митну територію України, погоджувався із відомостями про ціну товарної номенклатури, зазначеної брокером. Також, за доводами ОСОБА_1, при митному оформленні відповідач мав можливість і право на перевірку відповідності коду товарної номенклатури та митної вартості, однак ні код згідно з УКТ ЗЕД, ні митна вартість не оспорювались Ягодинською митницею і будь-яких претензій нею не висловлювалось. 
Крім того, позивач наголошує, що розгляд апеляційної скарги відбувся без його участі, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення ОСОБА_1 чи його представників про дату, час і місце судового засідання, що свідчить про порушення Львівським апеляційним адміністративним судом статті 59 Конституції України та Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР).
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем здійснено невиїзну документальну перевірку стану дотримання громадянином України ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи, наслідки якої оформлено актом від 29.03.2012 № н/0014/12/205000009/2639213576.
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про Єдиний митний тариф» від 05.02.1992 № 2097-XII (в редакції, чинній на момент пропуску товарів через митний кордон України), статей 249, 259 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товарів через митний кордон України), Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1766 (в редакції, чинній на момент пропуску товарів через митний кордон України), пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на момент пропуску товарів через митний кордон України) з огляду на заниження митної вартості товарно-матеріальних цінностей (металоконструкцій із чорних металів: ролетних шторок, що виконують функцію дверей у комплекті з коробками та з деталями кріплення, в розібраному вигляді, картонного пакування, поліетиленової плівки на піддонах), імпортованих на підставі вантажних митних декларацій від 07.09.2009 № 205020133/2009/950407, від 09.09.2009 № 205020133/2009/950412, від 09.09.2009 № 205020133/2009/950413, від 09.09.2009 № 205020133/2009/950414, від 14.09.2009 № 205020134/2009/960753, від 14.09.2009 № 205020134/2009/960758, від 14.09.2009 № 205020134/2009/960759, від 14.09.2009 №205020134/2009/960760, від 14.09.2009 № 205020134/2009/960761, від 16.09.2009 № 205020134/2009/960763, що, в свою чергу, призвело до заниження мита на товари, що ввозяться на територію України громадянами, та податку на додану вартість, сплачених при їх митному оформленні.  
Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на надані митними органами Республіки Білорусь і Литовської Республіки інформацію та документи, при порівнянні яких з документами, поданими до митного оформлення, встановлено, що декларантом надано неправдиві дані щодо країни походження, найменування, асортименту та вартості переміщуваних товарів згідно з наведеними вантажними митними деклараціями. 
На підставі зазначеного акта перевірки Ягодинською митницею прийнято податкові повідомлення-рішення: від 14.05.2012 № 150, згідно з яким визначено суму грошового зобов'язання з мита на товари, що ввозяться на територію України громадянами, в розмірі 69104,94 грн. за основним платежем та 17276,24 грн. за штрафними санкціями; від 14.05.2012 № 151, згідно з яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з товарів, увезених на територію України громадянами, в розмірі 680256,71 грн. за основним платежем та 170064,18 грн. за штрафними санкціями.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при митному оформленні імпортованого товару позивачем зазначено недостовірну інформацію щодо країни його походження, коду згідно з УКТ ЗЕД, найменування, кількісних та вартісних показників, що, в свою чергу, обумовило правомірність митного контролю після завершення митного оформлення та, відповідно, збільшення грошових зобов'язань з мита та з податку на додану вартість. 
Львівський апеляційний адміністративний суд зазначені доводи суду першої інстанції підтримав. При цьому розглянув справу в порядку письмового провадження відповідно до статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції).
За змістом пункту 2 частини першої цієї норми процесуального права суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних в ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_1 вказано як поштову адресу в порядку пункту 2 частини першої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій): 04071, АДРЕСА_1. Таку ж адресу зазначено позивачем й в апеляційній скарзі. 
Проте, судова повістка направлена судом апеляційної інстанції на адресу, яка відрізняється від вказаної ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі, а саме: 04071, АДРЕСА_2 (а. с. 157, 158).
Зазначене поштове відправлення повернуто установою поштового зв'язку на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 158).
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на необхідність направлення повісток про виклик представникам ОСОБА_1. 
Відповідно ж до статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.
Частинами першою, третьою статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають рівні процесуальні права і обов'язки.
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів.
Згідно з частиною п'ятою статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) якщо фізична особа, яка бере участь у справі, діє через представника і суд не вважає її особисту участь обов'язковою, він може направити повістку лише представникові.
За правилами частини десятої статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) вручення повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається також врученням повістки і цій особі.
Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів направлення повісток про виклик представникам ОСОБА_1, а також скерування судової повістки на адресу позивача, відмінну від тієї, що зазначена ним у позовній заяві та апеляційній скарзі, в суду немає підстав для висновку про те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду в Львівському апеляційному адміністративному суді.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Зазначені процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справ стосовно ОСОБА_1 порушені через непоінформованість останнього та його представників про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
За правилами частини четвертої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, зокрема, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене та враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), та вимог Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції), Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування ухвали суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий розгляд до Львівського апеляційного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2015 у справі              № 2а/0370/2793/12 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                              Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                                В.В. Хохуляк