Постанова
Іменем України
 
30 серпня 2018 року
м. Київ 
справа № 711/3527/17  
провадження № 61-33843св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,                Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця», Черкаської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах, якої діє ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року у складі судді Казидуб О. Г., та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до  Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» (далі - КП «СУБ «Митниця»), Черкаської міської ради про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що позивач працювала на посаді двірника КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради. 10 листопада 2016 року ОСОБА_4 звільнилася з підприємства за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Зазначає, що на день звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в сумі 3038,27 грн.
ОСОБА_4 зверталася до відповідача з вимогою про виплату зарплати та її було відмовлено. Відповідач повідомив ОСОБА_4 про те, що згідно рішення Черкаської міської ради від 28 жовтня 2016 року «Про внесення змін до рішення виконкому Черкаської міської ради від 21 жовтня 2007 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню                                 м. Черкаси» КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення                                      м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел виплати заборгованості по зарплаті.
Позивач вважає, що такими діями відповідачів їй завдано моральної шкоди. Зазначає, що Черкаська міська рада є власником КП «СУБ «Митниця», тому також має нести відповідальність.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просила  стягнути солідарно з Черкаської міської ради та КП «СУБ «Митниця» суму нарахованого та невиплаченого доходу за листопад 2016 року в сумі 3 038,27 грн, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі                   26 388,55 грн, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) в сумі 205,77 грн, моральну шкоду в сумі 1000 грн.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня                  2017 року позов задоволено частково.
Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради на користь               ОСОБА_4 суму нарахованого та невиплаченого доходу 3 038,27 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 38 035,91 грн, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) в сумі 205,77 грн, моральну шкоду в розмірі 500 грн, а всього: 41779,95 грн.  
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради не ліквідоване, не перебуває в процесі припинення, проте власник комунального підприємства не має дійсного наміру добровільно врегулювати питання з виплати заборгованості по заробітній платі колишнім працівникам підприємства, зокрема ОСОБА_4      Оскільки КП «СУБ «Митниця» як роботодавець, усупереч положенням трудового законодавства, у день звільнення не провело повного розрахунку з позивачем, що є підставою для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Крім того, враховуючи те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач зазнав душевних страждань, на підставі статті 237-1 КЗпП України наявні правові підстави для  стягнення грошової компенсації та відшкодування  моральної шкоди.
 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованого та не виплаченого доходу, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції є обґрунтованими та підлягають до стягнення саме з відповідача КП «СУБ «Митниця». КП «СУБ «Митниця» на час розгляду справи судом не ліквідовано, отже підприємство самостійно несе відповідальність за невиплату своєму працівникові заробітної плати при звільненні, а трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах не передбачена.
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                               ОСОБА_4 в інтересах, якої діє ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Касаційна скарга мотивована тим, що саме міська рада є власником                      КП «СУБ «Митниця» і прийняла рішення про передачу всіх основних та оборотних засобів цього підприємства на баланс іншого підприємства, звільнила всіх працівників. Тому міська рада як власник комунального підприємства має нести солідарну відповідальність за невиплату позивачу заробітної плати при звільненні. Судами не враховано висновок Конституційного Суду України, висловлений у рішенні від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007, згідно з яким якщо головною метою суб'єкта господарювання в комунальному секторі економіки є виробництво продуктів чи послуг для задоволення нагальних потреб жителів відповідної територіальної громади, наприклад, з водопостачання, опалення, вивезення сміття та відходів тощо, то його організаційно-правовою формою має ставати комунальне унітарне підприємство. Статтею 24 ГК України цю категорію підприємств віднесено до кола суб'єктів господарювання, щодо яких здійснюється управління територіальних громад та органів місцевого самоврядування через систему організаційно-господарських повноважень. 
Також судами не враховано позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 17 жовтня 2011 року № 21-237а11, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдані особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
04 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що відповідно до наказу від 10 листопада 2016 року ОСОБА_4, звільнено з роботи, згідно із статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням.
Відповідно до довідки КП «СУБ «Митниця» від 15 грудня 2016 року сума нарахованого та не сплаченого доходу за листопад 2016 року складає                     3 038,27 грн.
Згідно з розрахунком середньої заробітної плати ОСОБА_4, її середньоденний заробіток складає 181,99 грн.  
Установлено, що КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради не ліквідоване, не перебуває в процесі припинення, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України.
Пунктом 1.2 Статуту КП «СУБ «Митниця» передбачено, що власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частиною першою статті 176 ЦК України держава, АвтономнаРеспубліка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
Установлено, що згідно з пунктами 1.4, 1.6, 3.5 Статуту КП «СУБ «Митниця» є комунальним унітарним підприємством та здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов'язаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобов'язаннями держави, власника та органу управління.
На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції встановивши, що КП «СУБ «Митниця» на час розгляду справи судом не ліквідовано, дійшли правильного висновку про те, що підприємство самостійно несе відповідальність за невиплату своєму працівникові заробітної плати при звільненні, а трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах не передбачена.
Посилання касаційної скарги на рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007 є безпідставними, оскільки це рішення не стосується трудових правовідносин, в ньому йдеться про те, що відповідна рада органів місцевого самоврядування має право виключно на пленарному засіданні прийняти рішення про незастосування положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до комунальних унітарних підприємств, які перебувають у комунальній власності її територіальної громади, як до початку порушення справ про банкрутство цих підприємств, так і на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство.
Також необґрунтованими є посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року № 21-237а11, оскільки вона стосується вирішення спорів про зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, а не виплати заробітної плати. Крім того, судами встановлено, що КП «СУБ «Митниця» не ліквідовано на час розгляду справи судами.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах, якої діє ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня                       2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. М. Фаловська   В. С. Висоцька   В. В. Пророк