Постанова
Іменем України 
22 жовтня 2018 року 
м. Київ
справа №  318/1043/16-к
провадження № 51-404км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   
(в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на  вирок Василівського районного суду Запорізької області  від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080260000206, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені 
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Василівського районного суду Запорізької області від 25 грудня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді  обмеження волі на строк 2 роки. На підставі положень ст. 72 КК, а також з урахуванням строку попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 19 лютого 2016 року, його звільнено з-під варти в залі суду у зв`язку з повним відбуттям покарання. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 19 лютого 2016 року приблизно о 12:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_1 , після спільного вживання алкогольних напоїв, у результаті сварки, яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_8 , взяв у праву руку ніж, який лежав на столі, та завдав ним жінці  по удару в шию зліва, в ділянку правого вуха та  в потилицю справа, чим заподіяв ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 10 серпня 2017 року  залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, змінив вирок суду першої інстанції, пом`якшив призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та постановив вважати його засудженим за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, а в решті вирок районного суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки характер, послідовність, динамічність дій засудженого, його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілої, механізм їх заподіяння, знаряддя злочину, свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілої та вчинив для цього усі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть за собою її смерть, яка не настала лише внаслідок обставин, що не залежали від його волі.  Прокурор вказує на те, що вирок побудовано на суперечливих доказах, оскільки у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги надані  стороною обвинувачення докази та поклав їх в основу доведеності винуватості  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК, а не використав їх як докази його винуіватості за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК. Також скаржник стверджує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав вичерпної відповіді на доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильної кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 125 КК.
У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність доводів прокурора, просить  залишити його касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.  
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу,  просив скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Захисник ОСОБА_6 заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
За ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах касаційний суд не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами. 
Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він, окрім іншого,  посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не погоджується з оцінкою доказів, тоді як перевірки цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення  за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК,  а саме у вчиненні  закінченого замаху на умисне вбивство –умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Разом із тим, за результатами судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7   з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 2  ст. 125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, оскільки у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілої, його дії були спрямовані на заподіяння останній саме тілесних ушкоджень і були доведені до кінця,  а після їх завершення ОСОБА_7 побіг до сусідки, щоб викликати  швидку допомогу для надання медичної допомоги  ОСОБА_8 .
Вказаний висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 125 КК,  є правильним, оскільки ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами,  дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, такерішення місцевий суд обґрунтував:показаннями засудженого ОСОБА_7 , якийхоча і визнав свою винуватість частково, проте не заперечував факту заподіяння удару в шию зліва потерпілій; показаннями потерпілої ОСОБА_8 про обставини завдання їй засудженим тілесних ушкоджень та про відсутність погроз на її адресу з його боку;  показаннями свідка ОСОБА_9 , сусідки засудженого, яка підтвердила, що ОСОБА_7 у схвильованому стані прийшов до неї додому і попросив, щоб вона викликала поліцію та швидку допомогу; показаннями свідка ОСОБА_10 (завідувача хірургічним відділенням Кам`янської-Дніпровської центральної районної лікарні) про те, що він оглянув ОСОБА_8 та виявив три рани на її шиї; даними протоколу слідчого експерименту від 20 лютого 2016 року за участю ОСОБА_7 , у ході якого останній розповів, за яких обставин заподіяв тілесних ушкоджень потерпілій; даними протоколу огляду місця  події від 19 лютого 2016 року, в  результаті якого вилучено  кухонний ніж, змиви РБК, належний обвинуваченому одяг, документи на мобільний телефон; даними висновку судово-медичної експертизи від 12 квітня 2016 року № 61 про характер, механізм,  локалізацію  та тяжкість заподіяних  ОСОБА_8 тілесних ушкоджень; даними висновків судово-цитологічних експертиз від 20 квітня 2016 року № 225, від 24 березня 2016 року № 141, висновків судово-імунологічних експертиз від 26 лютого 2016 року № 526, № 527, від 24 березня 2016 року № 529, № 530, №531, від 14 квітня 2016 року № 853.
На думку  Верховного Суду, зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх допустимості, а тому місцевий суд правильно обґрунтував ними обвинувачення та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2  ст. 125 КК. Разом із тим, суд  ретельно перевірив і твердження ОСОБА_7 про  завдання потерпілій лише одного удару ножем, та обґрунтовано відхилив їх, пославшись  на висновок судово-медичної експертизи від 12 квітня 2016 року № 61.
Крім того, аналогічні за змістом доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, в тому числі про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 цей суд належним чином розглянув, визнав їх неприйнятними і відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення. 
Зокрема, у своєму рішенні суд зазначив про те, що із встановлених судом фактичних обставин справи слідує, що ОСОБА_7 після спільного вживання алкогольних напоїв із ОСОБА_8 , під час сварки, яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, взяв у праву руку ніж, який лежав на столі, та  завдав ним   потерпілій  трьох ударів: у шию зліва,  у ділянку правого вуха та а потилицю справа, чим заподіяв останній легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цього,  ОСОБА_7 звернувся до сусідки з проханням викликати швидку допомогу та поліцію, що та і зробила, і завдяки цьому потерпілій своєчасно було надано медичну допомогу.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що локалізація тілесних ушкоджень, знаряддя його заподіяння у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченим до потерпілої, у тому числі до та після нанесення ударів, свідчать про те що у ОСОБА_7   не було прямого умислу на умисне вбивство  ОСОБА_8 . З урахуванням вищенаведеного суд визнав неспроможними доводи прокурора про  те, що   ОСОБА_7   вчинив усі дії,які вважав за необхідне виконати для вбивства потерпілої,але не довів свого злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки смерть потерпілої не настала, у зв`язку зі своєчасним наданням їй медичної допомоги
З такими висновками погоджується  також і колегія суддів, оскільки вони є належним чином мотивованими, і вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Крім того, під час апеляційного розгляду колегія суддів установила, що   ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і відноситься до осіб, які досягли пенсійного віку, а тому призначене йому судом першої інстанцій покарання у виді обмеження волі з огляду на ч. 3 ст. 61 КК до нього не може застосовуватися.  З огляду на наведене апеляційний суд дійшов   висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК покарання у виді  арешту, яке буде необхіднім та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Із таким покаранням погоджується і Верховний Суд, оскільки його призначене з дотриманням вимог статей 50, 65 КК.
З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що під час розгляду кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували кримінальний закон і не допустили порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу. 
Отже, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями   433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області  від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                          ОСОБА_3