ПОСТАНОВА
Іменем України
18 вересня 2018 року 
Київ
справа №813/7379/14
касаційне провадження №К/9901/5057/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Шипуліної Т.М.,
суддів: Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В., 
розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Іскра» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 (суддя Брильвський Р.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 (головуючий суддя - Шавель Р.М., судді: Костів М.В., Бруновська Н.В.) у справі №813/7379/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Іскра» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В:
Публічне акціонерне товариство «Іскра» у жовтні 2014 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.10.2014 №0000911720.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 16.12.2014 позовні вимоги залишив без задоволення. Стягнув на користь державного бюджету з Публічного акціонерного товариства «Іскра» недосплачений судовий збір в сумі 1644,3грн.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10.06.2015 залишив постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 без змін. 
Публічне акціонерне товариство «Іскра» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14, підпункту 139.1.1 пункту 139.12 статті 139, підпункту 165.1.11 пункту 165.1 статті 165, підпункту 170.9.1 пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України, частини другої статті 1158 Цивільного кодексу України, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій).
Зокрема, зазначає, що судовими інстанціями неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.
Державною податковою інспекцією у Сихівському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області проведено планову виїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Іскра» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 06.10.2014 №1092/13-50-22-01-17/00214244.
Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, пункту 171.2 статті 171, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України.
За висновками відповідача порушення наведених норм полягало в неутриманні позивачем як податковим агентом податку з доходів фізичних осіб:
в сумі 96грн., у зв'язку з наданням працівникам підприємства (ОСОБА_1, ОСОБА_2) відповідно до авансових звітів коштів для придбання паливно-мастильних матеріалів для службового автомобіля, що здійснювалося в неробочі дні (субота, неділя) за відсутності відміток у табелі обліку робочого часу про роботу в ці дні.
в сумі 441,14грн., у зв'язку з наданням працівникам підприємства компенсації грошових коштів за придбання товарно-матеріальних цінностей (фотоапарату, карти пам'яті), що мало місце у неробочі дні.
Відповідач вказує, що такі суми коштів є додатковим благом у розумінні підпункту «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, оскільки здійснені поза межами виконання працівниками трудових функцій.
Крім того, податковим органом встановлено порушення строків перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 15816,44грн., утриманого із заробітної плати за квітень 2013 року. Так, граничний строк перерахування - 30.05.2013, фактичне перерахування - 04.06.2013.
Висновки вказаного акту перевірки слугували підставою для прийняття податковим органом податкового повідомлення-рішення від 14.10.2014 №0000911720 про визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 2499,54грн., в тому числі: 537,14грн. основного платежу та 1962,4грн. штрафних (фінансових) санкцій.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Згідно з підпунктами 163.1.1,  163.1.2  пункту  163.1  статті  163 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
За визначенням, наведеним у абзаці другому пункту  164.1  статті  164 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктом  14.1.54  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Згідно з підпунктом  164.2.17  пункту 16.2 статті 162 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених  статтею 165 цього Кодексу).
За визначенням, наведеним у підпункті  14.1.47  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами  розділу IV цього Кодексу).
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 162.2.17 пункту 16.2 статті  162 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є вичерпним, до якого згідно з підпунктом «г» включаються суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.
У відповідності до абзацу «а » пункту 171.2 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в  статті 167  цього Кодексу.
Враховуючи викладене, податковий агент при нарахуванні (виплаті) фізичним особам доходів у вигляді додаткового блага, зокрема при виплаті коштів, які не є заробітною платою, не пов'язані з виконанням обов'язків трудового найму та не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), повинен нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податок від суми такого доходу.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем (роботодавцем) відшкодовано своїм працівникам кошти за придбані ними товарно-матеріальні цінності - паливно-мастильні матеріали, фотоапарат, картка пам'яті.
Позивачем не надано доказів підтвердження понесення його працівниками спірних витрат в межах трудових функцій чи у зв'язку з виконанням зобов'язань на підставі цивільно-правового договору, зокрема, трудовий договір, посадова інструкція, наказ про відрядження, договір доручення чи комісії тощо.
Таким чином, за встановлених обставин висновок судів попередніх інстанцій про наявність у позивача обов'язку з нарахування, утримання та сплати  до бюджету податку з доходів, виплачених працівникам як додаткового блага у розумінні підпункту «г» підпункту 162.2.17 пункту 16.2 статті  162 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є обґрунтованим. 
Крім того, суд касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо 
Відповідно до підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)  особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
За змістом підпункту  168.1.2  статті 168.1 статті  168 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (підпункт  168.1.5  пункту  168.1  статті  168 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Відповідно до пункту  57.1  статті  57 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, податковий агент зобов'язаний перерахувати до бюджету утриманий податок під час виплати доходу, а якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, то податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені  Податковим кодексом України для місячного податкового періоду.
За правилами пунктів 43.3,  43.4,  43.5  статті  43 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються органом державної податкової служби на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звертався до податкового органу із заявами щодо зарахування переплати податкових зобов'язань з податку на прибуток в рахунок податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб -заяви №23/101 від 17.05.2013, №23/102 від 17.05.2013, №23/103 від 20.05.2013 зареєстровано 21.05.2013 за №6017/10, 22.05.2013 за №6068/10 та 23.05.2013 за №6093/10 відповідно. 
Інші заяви, на які посилається позивач, - № 23/104 від 20.05.2013, № 23/105 від 20.05.2013, № 23/106 від 20.05.2013, № 23/107 від 20.05.2013, № 23/108 від 20.05.2013, № 23/109 від 20.05.2013 не містять доказів щодо їх отримання відповідачем.
На підставі належних на допустимих доказів судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що з урахуванням самостійної сплати позивачем податкових зобов'язань, а також здійснення відповідачем на підставі отриманих від позивача заяв зарахування переплати податку на прибуток в рахунок погашення податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб за травень 2013 року, позивачем фактично перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб за квітень 2013 року поза межами встановленого строку.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності прийняття податковим органом оскарженого акту індивідуальної дії 14.10.2014 №0000911720.
Враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Іскра» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Іскра» залишити без задоволення.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 у справі №813/7379/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду | | Т.М.Шипуліна Р.Ф. Ханова В.В.Хохуляк