Постанова 
Іменем  України
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 317/3698/15-ц
провадження № 61-19795св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,        ШтеликС. П.,
учасники справи:
скаржник - ОСОБА_4,
представник скаржника - ОСОБА_5,
суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Запорізького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ігнатченко Мар’яна Володимирівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року у складі судді Бєлки В. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника               ОСОБА_5 звернулася до Апеляційного суду Запорізької області зі скаргою на дії старшого державного виконавця Запорізького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ігнатченко Мар’яни Володимирівни (далі - старший державний виконавець).
Скарга мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року задоволено заяву представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, про забезпечення позову у справі № 317/3698/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4про визнання договору дарування нерухомого майна з правом сервітуту недійсним та заборонено позивачу відчуджувати у будь-який спосіб житловий будинок АДРЕСА_1.
Старший державний виконавець виконавчий документ - зазначену ухвалу апеляційного суду повернула до Апеляційного суду Запорізької області без прийняття до виконання та винесла повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 17 березня 2017 року, обґрунтовуючи це тим, що у порушення вимог пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.
ОСОБА_4 стверджувала, що ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року відповідає викладеним у статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» вимогам до виконавчого документа, а вказані дії державного виконавця вважала неправомірними, такими, що суперечать Закону України «Про виконавче провадження», Конституції України та порушують гарантії обов'язковості виконання рішення.
На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати незаконними дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа - ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року без прийняття до виконання.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року скаргу ОСОБА_4 їй повернуто як таку, що непідсудна суду апеляційної інстанції, для подання до належного суду.
Повертаючи скаргу, суд апеляційної інстанції посилався на те, що розгляд скарг на дії державного виконавця відноситься до компетенції місцевого суду, який розглядав справу у першій інстанції, а не до повноважень апеляційного суду.
У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що скарга ОСОБА_4 не підлягає розгляду в цьому суді є безпідставними.
Зокрема, в касаційній скарзі зазначено, що частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною другою статті 384 ЦПК України 2004 року передбачено, що скарга на рішення, дії чи без діяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ. У зв'язку з тим, що виконавчий документ - ухвалу про забезпечення позову видав Апеляційний суд Запорізької області, то скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця щодо виконання цієї ухвали має розглядати саме апеляційний суд.
Заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Матеріали справи свідчать про те, що в провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходилася справа за позовом ОСОБА_7 до                 ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна з правом сервітуту недійсним.
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від          14 березня 2016 року позов задоволено.
Визнано недійсними договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 з встановленням особистого сервітуту, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т. М., зареєстрований в реєстрі 26 травня 2009 року за № 3113.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції,               ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.
06 березня 2017 року ОСОБА_4 через свого представника                 ОСОБА_5 подала до апеляційного суду заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року вказану заяву задоволено.
Заборонено ОСОБА_7 відчужувати у будь-який спосіб, у тому числі, продавати, обмінювати, дарувати, передавати у заставу (іпотеку), вчиняти інші дії, спрямовані на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1.
В ухвалі апеляційного суду також зазначено, що вона підлягає негайному виконанню, а також вказано про направлення копії ухвали до Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області для виконання та про строк її видання та пред'явлення до виконання - 10 березня 2018 року.
Згідно з повідомленням державного виконавця від 17 березня 2017 року                  № 3955/6 виконавчий документ (ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року) повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 8 частини четвертої Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, що складає один розмір мінімальної заробітної плати при виконанні рішень немайнового характеру щодо фізичних осіб-боржників.
Відповідно до статті 291 ЦПК України 2004 року апеляційною інстанцією у цивільних справах є судові палати у цивільних справах апеляційних загальних судів, у межах територіальної юрисдикції яких знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Повноваження апеляційного суду закріплені у Главі 1 «Апеляційне провадження» Розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України 2004 року.
Аналіз зазначеної Глави ЦПК України 2004 року свідчить про те, що апеляційний суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення, ухвалені судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції уповноважений розглядати справи виключно за апеляційною скаргою сторони, іншої особи, яка бере участь у справі, а також особи, яка не брала участі у справі , якщо суд вирішив питання про її права та обов'язки. 
Розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не відноситься до повноважень апеляційного суду, оскільки належить до компетенції місцевого суду.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність у нього повноважень розглядати скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця та правомірно повернув її скаржнику.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька 
 
Судді                                                                                                А. О. Лесько 
 
С. Ю. Мартєв 
 
В. М. Сімоненко
 
С. П. Штелик