Постанова 
Іменем  України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 363/928/16-ц
провадження № 61-24395св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,                   Черняк Ю.В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4; 
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6;
третя особа: орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду                               Київської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів:       Сержанюка А. С., Журби С. О., Коцюрби О. П., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2016 року ОСОБА_3, яка діяла в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка є: вона, як дружина померлого, їх спільна неповнолітня дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, інша дочка померлого від першого шлюбу - ОСОБА_6 та мати померлого - ОСОБА_5 
07 липня 2014 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, за яким її неповнолітня дочка - ОСОБА_8 є спадкоємцем 1/2 частини спірної квартири, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є спадкоємцями спірної квартири по 1/4 частині кожна. 
У цій квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та спадкодавець - ОСОБА_7, з яким вона та їхня дочка проживали разом у спірній квартирі, як члени його сім'ї та займали разом з ним житлову кімнату площею 18,8 кв. м. З моменту вселення в спірну квартиру протягом тривалого часу між нею та ОСОБА_5 склався добровільний порядок користування житловими приміщеннями в спірній квартирі. ОСОБА_6 проживала і проживає в іншій квартирі АДРЕСА_2.
Після смерті чоловіка стосунки між нею та ОСОБА_5 погіршились,  вона почала чинити їй та її дочці перешкоди у користуванні належною її дитині частиною квартири, а саме встановила нові вхідні двері, не надала ключів від них. 
Ураховуючи викладене позивач просила суд вселити її та неповнолітню дитину до спірної квартири; зобов'язати відповідачів не чинити їй та дитині перешкоди у користуванні квартирою; встановити порядок користування квартирою, виділивши їй та неповнолітній дитині у користування житлову кімнату площею 18,8 кв. м й балкон; коридор, передпокій, ванну кімнату, вбиральню та кухню залишити у загальному користуванні; стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Котлярової І. Ю. позов ОСОБА_3, яка діяла в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, задоволено. Вселено ОСОБА_3 та її неповнолітню дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1. Визначено порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_10у користування житлову кімнату площею 18,8 кв. м та балкон площею 6,6 кв. м. Залишено у спільному користуванні сторін коридор площею 8,7 кв. м, передпокій площею 2,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, вбиральню площею 1,1 кв. м та кухню площею 7,5 кв. м.
Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні виділеною їй житловою кімнатою                     площею 18,8 кв. м та балконом площею 6,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки частина квартири належить ОСОБА_10, в інтересах якої діє її мати - ОСОБА_3, а ОСОБА_5 чинить їм перешкоди у користуванні майном, що позбавляє позивача та її неповнолітню дочку права користуватися та володіти належним нерухомим майном. Ураховуючи те, що ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає суд вважав за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачем, який відповідає інтересам дитини, а відповідачі іншого варіанту не запропонували.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року в частині визначення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вимоги позивачки про своє та дитини вселення до спірної квартири відповідає вимогам статей 176,             177 СК України, статті 405 ЦК України. Скасовуючи рішення суду та відмовляючи у визначенні порядку користування квартирою, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_10 належить на праві власності 1/4 частки квартири, а площа кімнати, яку просить виділити у користування позивач, перевищує ідеальну частку житлової площі ОСОБА_4 на 10,475 кв. м, що є значним перевищенням належної їй частки у житлі та не ґрунтується на положеннях статті 358 ЦК України. При цьому апеляційний суд зазначив, що позбавлення               ОСОБА_5 можливості користування балконом, який їй належить на праві власності у відповідній частині, порушує її права та інтереси. Суд вважав, що вимога позивача зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні житловою кімнатою та балконом у спірній квартирі за запропонованим позивачем варіантом стосується можливого порушення права у майбутньому, що суперечить положенням статті 15 ЦК України, згідно якої підлягає захисту цивільне право лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
У березні 2017 року ОСОБА_3, яка діяла в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції порушує принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. ОСОБА_5 позбавляє позивача можливості проживання в спірній квартирі разом з неповнолітньою дитиною, а тому є необхідність у визнанні дій відповідача неправомірними та зобов'язання не чинити перешкоди позивачу й дитині у користуванні спірною квартирою та вселенні у квартиру, а іншого порядку користування спірною квартирою відповідачі не запропонували. Запропонований нею варіант користування квартирою найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, а встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному зі співвласників. Тобто такий спосіб встановлення порядку користування квартирою не може порушувати право власності ОСОБА_5, оскільки не змінює обсягу її права власності на частку в майні.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд першої інстанції виділив у користування сторонам спору в натурі частки, які відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від ідеальних часток у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Неповнолітня ОСОБА_8 є власником 1/2 частини спірної квартири, а не          1/4 частки квартири, як вказав апеляційний суд. Отже, має права і обов'язки щодо спірного житла, у тому числі право користуванням цим житлом, що передбачено статтями 9, 64 ЖК України. Суд апеляційної інстанції не врахував та не надав оцінки тому, що ОСОБА_8 є малолітньою дитиною, що потребує першочергової уваги у забезпеченні її інтересів, рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у встановленні порядку користування квартирою порушує законні інтереси дитини.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 знаходились у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дочка - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.
 
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є: ОСОБА_3, як дружина померлого, їх спільна неповнолітня дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, інша дочка померлого від першого шлюбу - ОСОБА_6 та мати померлого - ОСОБА_5 
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 липня 2014 року, виданого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_8 є спадкоємцем  1/2 частки двокімнатної квартири НОМЕР_1, житловою площею 33,3 кв. м, загальною площею 62 кв. м, у будинку АДРЕСА_1, ураховуючи 1/4 частку, від якої відмовилась на її користь дружина спадкодавця - ОСОБА_3 (а.с. 11). 
 
Зазначеним спростовується помилкове посилання апеляційного суду про те, що ОСОБА_8 є співвласником 1/4 частки квартири, на що звертає увагу апеляційного суду позивачка, але в своєму рішенні суд вказав, що нею це не доведено. При цьому апеляційний суд при визначенні порядку користування квартирою виходив саме із 1/4, а не з 1/2 частки.
 
Згідно з довідкою комунального підприємства Житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради Київської області від 07 березня 2016 року у спірній квартирі мешкає ОСОБА_5, що також підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного      18 січня 2016 року (а.с. 8, 9).
 
Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_5 чинить їй та її дочці - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди у користуванні квартирою, не допускає до квартири.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За правилами частини першої  статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У зв'язку з викладеним висновок апеляційного суду є взаємно виключним та суперечливим, оскільки вселивши позивачів у квартиру, а, отже, був спір між сторонами, тут же відмовив у вимозі про усунення перешкод у користуванні квартирою, що є допоміжною вимогою до вимоги про вселення.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції визначив порядок користування житловим приміщенням - квартирою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 та ОСОБА_10 у користування житлову кімнату площею 18,8 кв. м та балкон площею 6,6 кв. м. Залишено у спільному користуванні сторін коридор площею 8,7 кв. м, передпокій площею 2,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, вбиральню площею 1,1 кв. м та кухню площею 7,5 кв. м.
 
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.
 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 
 
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. 
 
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. 
 
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. 
 
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року і підстав для відступлення від неї колегія суддів не знаходить.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_8 є власником              1/2 частки спірної квартири, а не 1/4 частки, як помилково зазначив апеляційний суд.
 
Відтак, при виділенні ОСОБА_3 та ОСОБА_10 у користування житлової кімнати площею 18,8 кв. м перевищення її ідеальної частки у житловій площі складає 2,15 кв. м (18,8 кв. м - 16,65 (33,3/2) кв. м), а не 10,475 кв. м, як помилково зазначив апеляційний суд, що є незначним перевищенням її ідеальної частки і не порушує права інших співвласників - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позову.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, задовольнити.
 
Рішення апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року скасувати, рішення Вишгородського районного суду Київської області              від 25 жовтня 2016 року залишити в силі. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
Б. І. Гулько
С. Ф. Хопта 
Ю. В. Черняк