Постанова
Іменем України
03 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 554/8970/16-ц
провадження № 61-4024св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3,
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року у складі судді Кулешова Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити, що вимушене переселення з окупованої території відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.
Заяву мотивовано тим, що він народився у м. Горлівка Донецької області  ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є громадянином України, до червня 2014 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1. 
У травні 2014 року на території Донбасу проводився референдум за відокремлення Донецької та Луганської областей від України, в яких він участі не брав. Згодом у місті почали з'являтися невідомі особи зі зброєю без розпізнавальних знаків, які захоплювали адміністративні будівлі та встановлювали на них прапори Російської Федерації. Проросійські бойовики окупували м. Горлівку, по місту почала пересуватися російська військова техніка, а життя у місті стало повністю неконтрольованим та погіршилася соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Було припинено трансляцію деяких українських телеканалів. За вказаних обставин його родина постійно почувала себе у небезпеці. 
Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України у червні 2014 року він продав своє житло та переїхав з сім`єю до м. Суми. Разом з ним виїхала і його мати, яка почала скаржитися на здоров'я. Після переїзду до м. Суми її психічний стан погіршився та невдовзі вона померла. Після таких подій він з родиною переїхав до м. Полтави, де постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2. Після російської збройної агресії він втратив надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, та можливість планувати своє життя. Як наслідок, йому завдано моральну та матеріальну шкоду. 
Внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області порушені його права та обов'язки, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу пересування і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Наслідком встановлення юридичного факту свого вимушеного переселення з окупованої території України через збройну агресію Російської Федерації є юридичні наслідки - виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора - Російської Федерації. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено. 
Крім того, зі змісту та форми довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначеної в Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, вбачається, що вказана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину, яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту зумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня             1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншим нормами національного та міжнародного права. Особами, що перебувають під захистом Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупації держави, громадянами яких вони не є. 
Заявник просить встановити факт, що його вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області                      від 19 вересня 2017 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходили з того, що визнання збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області відноситься виключно до компетенції Президента України та Верховної Ради України. Видання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вже є підтвердженням факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та згідно із вимогами Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» така обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, тому необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає. 
У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року, у якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити. 
17 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
26 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права та незаконно відмовлено в задоволенні заяви з огляду на те, що юридичний факт, який він просить встановити, має індивідуальний характер та стосується виключно заявника. Заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано до суду у порядку окремого провадження для визначення його статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, у тому числі щодо отримання ним відповідної допомоги. Законодавством іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації не визначено.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Горлівка Донецької області та був зареєстрований за договором найму за адресою: АДРЕСА_1, а 17 червня          2014 року знятий з реєстрації місця проживання, що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України НОМЕР_2, виданого Київським районним відділом Полтавського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області              30 жовтня 1996 року.
20 серпня 2014 року заявник зареєстрований у АДРЕСА_3 та знято з реєстрації 25 січня 2016 року.
Згідно із довідкою від 06 вересня 2016 року № НОМЕР_1 ОСОБА_3 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та має фактичне місце проживання: АДРЕСА_2, а зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що згідно із Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня                   2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту залежить реалізація суб'єктивного права особи. 
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.
Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від              02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від                  23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (справа «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», § 313; справа «Саргсян проти Азербайджану», § 129).
Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (справа «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», § 333; справа «Катанта інші проти Молдови та Росії», справа «Саргсян проти Азербайджану», § 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (справа «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; справа «Саргсян проти Азербайджану» § 131).
Згідно з вказаною прецедентною практикою ЄСПЛ держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника.
Згідно з частиною першою та пунктом п'ятим частини другої статті 234 ЦПК України у редакції, чинній на момент поданої заяви, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.  
Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212, 214, 234, 315 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, не звернули уваги на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької  області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.
Отже, відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суди фактично позбавили заявників права на встановлення причини їх внутрішнього переселення.
Таким чином, Верховний Суд, на підставі аналізу вищевказаних положень закону, дійшов висновку, що право на судовий захист передбачає конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.
З огляду на встановлені судами обставини, з урахуванням положень Конституції України, Конвенції, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,  Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Верховний Суд дійшов висновку, що вимушене переселення у червні 2014року ОСОБА_3 з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області.
Зазначений юридичний факт заявникомдоведено, судами підтверджено, проте суди дали йому невірну правову оцінку.
Дійшовши висновку про те, що факт, який просить встановити заявник, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, суди не взяли до уваги, що метою встановлення вказаного факту є здійснення законної реалізації ОСОБА_3 суб'єктивного права на компенсацію шкоди, завданої йому переселенням.
Доводи судів про те, що цей факт не потребує судового підтвердження, на думку Верховного Суду суперечать статті 124 Конституції України,                    статті 256 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, оскільки від встановлення цього юридично значимого для ОСОБА_3 факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він, через дії Російської Федерації, вимушено береучасть.
Верховний Судвважає, що незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке.
Вказана норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. У конкретному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.
Незважаючи на викладене, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції враховували те, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслали на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи.
Відповідно до змісту вказаних рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти. Проте Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення вказаної справи, не заявляла.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_3
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2017 року скасувати.
Заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.
Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_3 у червні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                          В. О. Кузнєцов 
А. С. Олійник
                                                                                                          С.О. Погрібний
                                                                                                          Г. І. Усик