ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року 
м. Київ

Справа №  904/37/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Студенець В.І., 
за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представники учасників справи:
позивача - не з'явився, 
відповідача - Мусійченко Д.Л.,
третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Спільного українсько-швейцарського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком"
на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.07.2018
(головуючий суддя Кузнецова І.Л., судді: Подобєд І.М., Широбокова Л.П.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2018
(суддя Воронько В.Д.)
у справі №904/37/18
за позовом Спільного українсько-швейцарського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком"
до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Комекс"
про визнання договору іпотеки №ДІ-198Д від 17.07.2007 недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У січні 2018 року Спільне українсько-швейцарське підприємство товариство з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком" (далі - СП ТОВ "Луцькенергоком") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання договору іпотеки №ДІ-198Д від 17.07.2007 недійсним.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення договору іпотеки кредитний договір не набрав чинності, а тому договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, оскільки укладення договору іпотеки до набрання чинності кредитного договору суперечить вимогам ст. 3 Закону України "Про іпотеку".

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 17.07.2007 між ПриватБанк (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комекс" (позичальник) укладений кредитний договір №КК-198Д (далі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого банк за наявності вільних коштів зобов'язався надати позичальнику кредит в формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом 4500000 доларів США на поповнення оборотних коштів не пізніше п'яти днів з моменту, зазначеного в абзаці 3 п. 2.1.2, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів та винагороди, в обумовлені цим договором строки.

Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору банк зобов'язався надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника на цілі, що відрізняються від сплати страхових платежів, в межах суми, обумовленої п. 1.1, а також при умові виконання позичальником зобов'язань, передбачених п. 2.2.12. Для отримання кредиту (чи його частини) позичальник зобов'язався не пізніше запланованої дати отримання кредиту надати в банк попередню вимогу з вказівкою суми кредиту та строку його надання. Зобов'язання по видачі кредиту чи його частини згідно з кредитним договором виникає у банку з дня надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в обсягах зазначених в них сум, в порядку, передбаченому п. 2.4.2.

В п. А.3 сторони узгодили, що строк повернення кредиту - 17.07.2010.

Відповідно до п. А.5 кредитного договору зобов'язання позичальника забезпечуються договором іпотеки приміщень готелю "Академія" загальною площею 1131,9 м^2, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Карла Маркса, 20.

Пунктом А.6 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 12,9 процентів річних.

Згідно з п. 6.1 кредитного договору в частині п. 4.4 він вступає в силу з моменту підписання цього договору, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в обсягах вказаних в них сум і діє в обсязі перелічених коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором.

2.2. 17.07.2007 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (іпотекодержатель) та СП ТОВ "Луцькенергоком" (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №ДІ-198Д (далі - договір іпотеки), відповідно до п. 1 якого предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 7 договору, в забезпечення зобов'язань ТОВ "Комекс" (позичальника) перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою та невиконання іпотекодавцем зобов'язань за договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами позичальника та іпотекодавця.

Пунктом 2 договору іпотеки передбачено, що цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору від 17.07.2007 №КК-198Д, а саме з: повернення кредиту у сумі 4500000 доларів США, що надається у формі поновлювальної кредитної лінії, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,9 процентів річних до 25 числа кожного поточного місяця, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 25,8 процентів річних, сплати пені у порядку та розмірі, визначеному п. 5.1 кредитного договору, сплати штрафу в розмірі 2 процента від суми кредиту за кожний випадок порушення п.п. 2.27, 2.2.8, 2.2.11, 4.9, 7.1 кредитного договору, сплати штрафу у розмірі 100 процентів від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 7 договору іпотеки іпотекодавець надав іпотекодерджателю в іпотеку в житловому будинку літ. А-5, приміщення готельного комплексу "Академія" вбудовано-прибудоване приміщення №1046 поз. 1-27, 101-106, 1, II на І поверсі, поз. 28-36, 201-213, III, на II поверсі загальною площею 1140,7 м^2, а-ганок; примітка: переобладнання у приміщеннях: №1, 2, 35, 36 призвело до збільшення загальної площі на 1,4 м^2, що узаконено технічним висновком Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 26.07.2005 №1093/6; узаконена загальна площа складає 1131,9 м^2, яке розташоване у м. Дніпрі по проспекту Дмитра Яворницького, 20.

2.3. 06.08.2013 сторони підписали договір №6 про внесення змін до договору іпотеки №ДІ-198Д від 17.07.2007, згідно з яким внесено зміни, зокрема, до п. 2 договору іпотеки, за яким іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника перед банком, що випливають з кредитного договору №КК-198Д від 17.07.2007 з повернення кредиту з лімітом 4093025,00 доларів США, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 процентів річних, сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 27 процентів річних, сплати пені у порядку та розмірі, визначених кредитним договором. 

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 02 квітня 2018 року рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у задоволенні позовних вимог відмовлено.

3.2. 31 липня 2018 року постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2018 залишено без змін.

3.3. Відмовляючи у задоволенні позову, господарські суди виходили з того, що сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами кредитного договору. Отже, на думку господарських судів, вказаний договір набрав чинності з 17.07.2007, тобто з дати його укладення.

У зв'язку з викладеним, господарські суди дійшли висновку про те, що укладення 17.07.2007 спірного договору іпотеки для забезпечення зобов'язання за кредитним договором між відповідачем та третьою особою, який станом на вказану дату набрав чинності і зобов'язання за яким було дійсним, відповідає вимогам законодавства, а підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. 13 серпня 2018 року СП ТОВ "Луцькенергоком" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.07.2018, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 

4.2. Скаржник обґрунтовує вимоги, що містяться у касаційній скарзі, зокрема, такими доводами.

4.2.1. Рішення, що оскаржуються, не відповідають вимогам ст. 236 ГПК України, тому що при їх винесенні судами порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 3, 35 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 203, 204, 215, 236, 638 ЦК України, та неправомірно не застосовано положення ст.ст. 75, 86 ГПК України.

4.2.2. Станом на дату укладення договору іпотеки позичальником не надавалися банку розрахункові документа, а банк не надавав кредит позичальнику, то кредитний договір №КК-198Д від 17.07.2007 на час укладення договору іпотеки не набрав чинності.

4.2.3. При розгляді справі суд апеляційної інстанції помилково ототожнює як єдине поняття "дату укладання договору" та "дату набрання чинності договором", що суперечить ст. 6, ст. 638 та ст. 1054 ЦК України.

4.3. 13 вересня 2018 року відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2018 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.3.1. На думку відповідача, рішення, що оскаржуються, є законними і обґрунтованими, оскільки ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судових засіданнях, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

4.5. Склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.10.2018, який міститься у матеріалах справи.

4.6. 10 жовтня 2018 року СП ТОВ "Луцькенергоком" подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника позивача. Враховуючи вищенаведене, СП ТОВ "Луцькенергоком" просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

4.7. Верховний Суд, розглянувши вказане клопотання про відкладення розгляду справи, зазначає таке.

4.8. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що до клопотання не додано будь-яких доказів на підтвердження обставин, які в ньому наведені; матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, виходячи зі змісту ст.ст. 202, 216 ГПК України, Верховний Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням того, що розгляд касаційної скарги обмежений процесуальними строками, зокрема ст. 306 ГПК України, а відкладення справи призведе лише до необґрунтованого затягування розгляду даної справи. Крім того, відповідно до змісту ухвали Верховного Суду, явка сторін не визнавалася обов'язковою.

Отже, Верховний Суд вважає можливим розгляд касаційної скарги за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується визнання недійсним договору іпотеки №ДІ-198Д від 17.07.2007, укладеного між позивачем та відповідачем.

5.2.2. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

5.2.3. Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що доводи скаржника щодо недійсності договору іпотеки по суті зводяться до того, що укладення договору іпотеки, який є похідним від кредитного договору (основного зобов'язання), відбулося до набрання чинності кредитного договору, а тому договір іпотеки підлягає визнанню недійсним.

5.2.4. У цьому зв'язку, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

За приписами статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним. 

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, до іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом, іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності, іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

5.2.5. Відповідно до частини 2 статті 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. 

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

5.2.6. Частинами першою і другою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Господарськими судами правильно зауважено на тому, що кредитний договір є консенсуальним, він вважається укладеним з моменту досягнення між сторонами згоди за всіма істотними умовами. При його укладенні кредитодавець приймає на себе зобов'язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту й несе зобов'язання із своєчасного його повернення та сплати процентів.

Як зазначалося вище, істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк її повернення та розмір процентів.

Господарськими судами встановлено, що між сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами кредитного договору під час його підписання, тобто договір набрав чинності з дати його укладення - 17.07.2007. Враховуючи викладене, підстави, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не підтвердилися.

5.2.7. Отже, господарські суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим господарські суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

5.2.8. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарських судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог обґрунтованим. При цьому, доводи скаржника у касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 ГПК України.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Спільного українсько-швейцарського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком" без задоволення, а судових рішень, що оскаржується, - без змін. 

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Спільного українсько-швейцарського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком" без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Спільного українсько-швейцарського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькенергоком" залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2018 у справі №904/37/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       І. Ткач

Судді                                                                                            О. Мамалуй

                                                                                                    В. Студенець