Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
місто Київ
 
справа № 530/1017/16-ц
провадження № 61-12039св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач - Служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2015 року у складі судді Должка С. Р. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Карпушина Г. Л., Триголова В. М., 
ВСТАНОВИВ:
Служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області (далі - Служба у справах дітей) 02 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум», банк) про встановлення в порядку заходів соціального захисту дітей, пов'язаних з порушенням особистих житлових прав неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, нікчемності правочину - іпотечного договору від 25 січня 2008 року № 0003/08/25-СL/S-2, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Форум», за згодою ОСОБА_4
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що Службою у справах дітей за особистим зверненням ОСОБА_7 встановлено порушення особистих житлових прав неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що полягає у передачі ОСОБА_3 в іпотеку житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов іпотечного договору від 25 січня 2008 року № 0003/08/25-СL/S-2, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Форум», за згодою ОСОБА_4 
Позивач наполягає на тому, що на момент укладення зазначеного договору у згаданому будинку проживали та проживають неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які, з невідомих причин, не були у ньому зареєстровані на момент укладення правочину. Наведені обставини, на переконання Служби у справах дітей, були підставою для звернення сторонами іпотечного договору за отриманням згоди органу опіки та піклування на його укладення, проте сторони за отриманням дозволу на вчинення правочину, який стосується прав та інтересів неповнолітніх, не зверталися, а тому органом опіки та піклування зазначене питання не вирішувалось.
Як на правові підстави позову Служба у справах дітей посилалась на правила статей 203, 215, 216, 224 Цивільного кодексу України, статей 3, 177 Сімейного кодексу України, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2015 року позов Служби у справах дітей задоволено. Судом встановлено, що укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Форум», за згодою ОСОБА_4, іпотечний договір від 25 січня 2008 року № 0003/08/25-CL/S-2 пов'язаний з порушенням особистих житлових прав неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, а тому є нікчемним правочином.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що договір іпотеки стосовно житла, право користування яким належало малолітнім дітям та яке було єдиним й законним місцем їх постійного проживання, укладено без дозволу органу опіки внаслідок неправомірних дій відповідачів, у тому числі батьків, які зловживали своїми правами законних представників дітей й не повідомили банк про наявність прав малолітніх дітей на житло, що є предметом іпотеки.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що відповідачі у справі з метою укладення договору іпотеки будинку, в якому були зареєстровані та проживали двоє малолітніх дітей, їх батьки, зловживаючи правами законних представників та діючи недобросовісно, з порушенням інтересів дітей, їх житлових і майнових прав, штучно створили видимість того, що діти у будинку не проживають й не користуються ним, без отримання в обов'язковому порядку дозволу органу опіки та піклування, порушили вимоги частини першої статті 224 ЦК України, що тягне наслідком встановлення нікчемності такого договору.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк Форум» просило скасувати рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про порушення судами норм матеріального і процесуального права. Заявник зазначає, що право користування у малолітніх дітей виникає на те житло, у якому зареєстроване їхнє місце проживання. У підпункті 2.8.1 іпотечного договору зазначено, що ОСОБА_8 свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору відсутні діти, які зареєстровані у житловому приміщенні, предметі іпотеки, та такі, які мають право користування цим житлом, на підтвердження чого банку надано відповідну довідку. Згідно з обставинами справи банк не надавав згоди ОСОБА_3 на передачу предмета іпотеки в користування ОСОБА_4 та їх дітям, а тому вони не мали права користування цим житловим приміщенням. На переконання банку, саме через неправомірні дії іпотекодавця та його дружини договір іпотеки укладено без надання згоди органу опіки та піклування, на яких покладено обов'язок отримання такої згоди. На обґрунтування доводів касаційної скарги заявник посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-3940цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.
Також банк зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій визначено як правову підставу для встановлення нікчемності правочину частину першу статті 224 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки за її умовами правочин є нікчемним у разі його вчинення опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 17 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 березня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 січня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 0003/08/25-CL/S-2, згоду на укладення якого надала ОСОБА_4 у своїй заяві, нотаріально посвідченій у встановленому законом порядку.
Згідно з пунктом 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є належне іпотекодавцю нерухоме майно - житловий будинок № 7, що знаходиться на вул. Остапа Вишні у м. Зіньків Полтавської області, загальною площею 91, 7 кв. м, житловою площею 48, 7 кв. м, та земельна ділянка, площею 0, 0489 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належать іпотекодавцю на праві власності.
На момент укладення договору купівлі-продажу зазначеного будинку від 09 січня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Подружжя має двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у зазначеному житловому будинку з моменту його придбання, до якого вселилася разом зі своїми батьками у січні 2004 року й була зареєстрована там за місцем постійного проживання з 15 січня 2004 року, а неповнолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, проживає у зазначеному житловому будинку з моменту свого народження й зареєстрована там як за місцем постійного проживання з 31 серпня 2007 року, що підтверджується відомостями домової книги житлового будинку на АДРЕСА_1.
Згідно з відомостями із домової книги житлового будинку на АДРЕСА_1 16 січня 2008 року ОСОБА_4 та неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зняті з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання на АДРЕСА_1 Надалі, 22 лютого 2008 року, ОСОБА_4 та неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 повторно зареєстровані за місцем постійного проживання на АДРЕСА_1.
Згідно з відомостями із паспорта громадянина України ОСОБА_4, її 16 січня 2008 року знято з реєстрації за місцем проживання на АДРЕСА_1; 23 січня 2008 року її зареєстровано на АДРЕСА_2; 12 лютого 2008 року знято з реєстрації місця проживання на АДРЕСА_2 та зареєстровано 22 лютого 2008 року на АДРЕСА_1.
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2010 року у справі № 2-1233/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 Зазначене рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року у справі № 530/1819/13-ц за позовом ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк Форум», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, третя особа - Служба у справах дітей, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року, скасовано рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ухвалено в цій частині нове рішення, яким суд апеляційної інстанції вирішив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 за кредитним договором від 25 січня 2008 року 
№ 0003/08/25-CL у розмірі 524 537, 18 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 січня 2008 року № 0003/08/25-CL-2 - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 91, 7 кв. м, який належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2010 року, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною не нижче ніж 151 000, 00 грн на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Банк Форум», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, третя особа - Служба у справах дітей, залишено без змін.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Отже, зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітніх дітей та відповідно до наведених норм законодавства їх законними представниками. Іпотекодавець ОСОБА_3 не є опікуном малолітніх, є їх законним представником як батько, а тому на нього не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. За таких обставин, помилковим є посилання на нікчемність договору іпотеки відповідно до частини першої статті 224 ЦК України.
Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
Зважаючи на наведене, неотримання батьками як законними представниками неповнолітніх дітей згоди на укладення іпотечного договору не свідчить про наявність підстав для висновку про нікчемність такого правочину відповідно до вимог Закону.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши необґрунтований висновок про наявність підстав для встановлення нікчемності правочину, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення у справі про відмову у позові у зв'язку з його безпідставністю. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задовольнити.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Служби у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про встановлення нікчемності правочину відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        О. В. Ступак
 
                                                                                                                        Г. І. Усик