Постанова 
Іменем України
12 вересня 2018 року 
м. Київ
справа №686/13234/16-ц
провадження № 61-19945св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Купельського А.В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О., 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» (далі - ТОВ «Порше Лізинг України») про стягнення процентів за користування чужими коштами.
Позов мотивовано тим, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 червня 2015 року, залишеним у цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00009065, укладений між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» 25 листопада 2013 року та стягнуто з товариства на його користь 575 043,05 грн. Відповідач кошти не повернув.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 19 3989,63 грн за користування його грошовими коштами за період з 07 квітня 2015 року по 19 вересня 2016 року.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від             16 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на його користь 1 193 989,63 грн процентів за користування чужими коштами.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» без достатньої правової підстави набуло та зберігало грошові кошти ОСОБА_3 з 07 квітня 2015 року по 19 вересня 2016 року, а тому на підставі статті 536 ЦК України стягнув з відповідача проценти за безпідставне набуття та збереження грошових коштів за цей період.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року  рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від               16 листопада 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові,  суд апеляційної інстанції виходив з того, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» самостійно в семиденний термін з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження виконало рішення про стягнення з товариства на користь позивача 575 043,05 грн. 
19 лютого 2017  року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня                     2017 року, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
09 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на касаційну скаргу ОСОБА_3
20 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.
21 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд помилково скасував законне рішення суду першої інстанції та необґрунтовано відмовив у позові.
У порушення вимог пункту 1 частини першої статті 316 ЦПК України у рішенні апеляційного суду не зазначено жодного доводу позивача та заперечення відповідача на апеляційну скаргу, висновки апеляційного суду є суперечливими. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги обставини, які встановлені рішеннями Хмельницького районного суду від 05 червня 2015 року і Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року у справі № 686/6355/15, які не підлягають доказуванню. 
Апеляційний суд не застосував положення частини четвертої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що згідно із судовими рішеннями виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. 
Висновки апеляційного суду суперечать частині першій статті 1214 ЦК України, а також правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у справі № 6-2491цс15. 
Відповідач вів нечесну підприємницьку діяльність, обманувши позивача при укладенні договору фінансового лізингу. Відповідач шляхом обману отримував від позивача грошові кошти, а саме з цього моменту він знав, що володіє ними без достатньої правової підстави.
Просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Заперечення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на касаційну скаргу мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року встановлено, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов договору, відповідачем розірвано договір та вилучено об'єкт лізингу, що не підлягає доказуванню. 
Після вилучення у позивача об'єкта лізингу, відповідач не зобов'язаний повертати грошові кошти, сплачені ОСОБА_3 на виконання умов спірного договору, оскільки зобов'язання сторін припинилися у зв'язку з розірванням договору внаслідок невиконання позивачем зобов'язань за договором лізингу, тому у позивача відсутня правова підстава повернення грошових коштів, які були сплачені ним до моменту розірвання договору. 
Крім того, ОСОБА_3 жодного разу не звертався до товариства з вимогою повернути сплачені ним грошові кошти. 
Законодавством встановлено, що відсотки на грошові кошти згідно із статтею 536 ЦК України нараховуються лише в тому випадку, якщо вони зберігаються або набуваються без достатньої правової підстави.
Відповідач у добровільному порядку у семиденний строк з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження виконав рішення суду про стягнення на користь позивача грошових коштів, тому підстави для стягнення процентів за користування грошових коштів відсутні. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3 без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 листопада            2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та позивачем укладено договір фінансового лізингу за №00009065, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження ОСОБА_3 автомобіль Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, вартістю 66 500,00 доларів США, а відповідач зобов'язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною позивачем.
Як встановлено судами, на виконання умов зазначеного договору 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 сплатив 158 705,59 грн (еквівалент 19 855,57 доларів США), а 23 грудня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало йому автомобіль згідно з актом прийому-передачі.
16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 70 595,00 грн, штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі 3 065,31 грн, витрати понесені з метою повернення простроченої заборгованості у розмірі 8 348,40 грн протягом трьох днів з дня отримання вимоги.
09 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, яким зобов'язано позивача повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак                         НОМЕР_1.
07 березня 2015 року на виконання виконавчого напису у ОСОБА_3  вилучено автомобіль та доставлено на зберігання на спеціальний майданчик.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 червня 2015 року, залишеним у цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, визнано недійсним зазначений договір та стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 575 043,05 грн.  
Зазначені рішення ТОВ «Порше Лізинг Україна» оскаржило до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та до Верховного Суду України.
Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 25 липня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження.
Верховний Суд України ухвалою від 11 листопада 2016 року відмовив у допуску до свого провадження зазначеної справи.
06 липня 2016 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовлено у відкритті виконавчого провадження про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 575 043,05 грн.  
05 серпня 2016 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивача 575 043,05 грн. 
Судами встановлено, що 15 та 19 вересня 2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» перерахувало кошти на рахунок державної виконавчої служби, що підтверджується платіжним дорученням №50032416 від 19 вересня                 2016 року та не заперечується самими сторонами. 
04 жовтня 2016 року виконавче провадження закінчено. 
За користування чужими грошовими коштами боржник, відповідно до статті 536 ЦК України, зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана, відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.
Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів (правовий висновок позиція Верховного Суду України в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що у серпні 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання судових рішень, постановлених у справі № 686/6355/15, якими з відповідача на користь позивача стягнуто 575 043,05 грн.
ТОВ «Порше Лізинг Україна» самостійно в семиденний термін з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження виконало рішення суду про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 575 043,05 грн. 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач дізнався про володіння коштами позивача без правової підстави  з моменту укладення договору фінансового лізингу, Верховний Суд відхиляє з таких підстав.
Вирішуючи спір, апеляційний суд взяв до уваги, що між сторонами існував спір, який вирішувався у судовому порядку.
Про наявність спору між сторонами щодо виконання та дійсності договору фінансового лізингу свідчать і доводи касаційної скарги, в якій ОСОБА_3 посилається на судові рішення, постановлені у спорах між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна».
Посилання у касаційній скарзі на  постанову Верховного Суду України           № 6-2491 цс 15 від 02 березня 2016 року не спростовує висновки апеляційного суду. У вказаній постанові Верховний Суд України виклав правовий висновок щодо застосування у конкретних правовідносинах статей 536, 1212 ЦК України, а саме: суд, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, застосував двосторонню реституцію, на виконання якої вирішив стягнути з відповідачів на користь позивача отримані від нього за продаж будинку кошти, які відповідачі не повернули. У зв'язку із цим застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Водночас Верховний Суд України вказав, що під час вирішення спору суд має встановити обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку.
Вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд з урахуванням установлених обставин застосував статті 536, 1212 ЦК України і дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду і бере до уваги, що у разі визнання договору  фінансового лізингу недійсним  до спірних правовідносин застосовуються статті 1212, 1214 ЦК України. Проте  апеляційний суд  з урахуванням встановлених обставин та оцінки наданим доказам у справі встановив відсутність безпідставного збереження грошових коштів позивача відповідачем.
Тобто до моменту набрання судовим рішенням законної сили відсутні підстави стверджувати, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» безпідставно зберігало 575043,05 грн, належних позивачу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 викладав і доводи, які виклав у касаційній скарзі щодо застосування правового висновку Верховного Суду у справі № 2491 цс 15, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції з викладенням  відповідних мотивів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, враховуючи, що доводи касаційної скарги зводяться до наявності підстав застосування до спірних правовідносин статей 536, 1212 ЦК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та застосування до них норм матеріального права, а також не встановлено порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
                                                                                                            Г.І. Усик