ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
27 вересня 2018 року                                                                             
справа №133/980/15-к
провадження №51-4589км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015020420000065, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі — КК),
 
за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ту ж ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. 
Попередній вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 6 липня 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК на 4 роки позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, ухвалено виконувати самостійно.
 
Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 20 жовтня 2016 року вирок щодо ОСОБА_7 змінив, вказавши в резолютивній частині вироку, що вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від  6 липня 2015 року необхідно виконувати самостійно відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК. У решті вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
 
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він на початку березня 2015 року, придбав особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс, який з метою зберігання для власного вживання перевіз до місця свого проживання і в подальшому 2 квітня 2015 року переніс при собі до залізничного вокзалу ст. Козятин, де об 11:20 був затриманий працівниками лінійного відділу міліції на ст. Козятин за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 178 КУпАП, та доставлений до чергової частини для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Під час проведення поверхневого огляду та огляду особистих речей у ОСОБА_7 було виявлено паперовий згорток з особливо небезпечним наркотичним засобом — канабісом вагою 13,00 г у перерахунку на висушену речовину. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 через суворість, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що: 
- суд першої інстанції лише перерахував наявні у провадженні докази обвинувачення, при цьому їх не проаналізував і не дав їм оцінки з точки зору їх допустимості, достатності, законності та належності, а докази, що спростовують винуватість засудженого, безпідставно не взяв до уваги, не зазначивши, чому вони є суперечливими;
- при призначенні покарання суд вправі був не визнавати обтяжуючою покарання обставиною рецидив злочину, оскільки жодного зв`язку між вчиненням попередніх злочинів і правопорушенням за ч. 1 ст. 309 КК не встановлено;
- суд не мотивував у вироку, чому за наявністю передбачених санкцією ч. 1 ст. 309 КК інших більш м`яких видів покарання: штрафу, виправних робіт, арешту, обмеження волі — він обрав покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці, яке, на думку захисника, є занадто суворим;
- під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції апеляційний суд своїх висновків в ухвалі належним чином не мотивував і вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги обвинуваченого не навів.
 
У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що:
- суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 занадто м`яке покарання, не врахувавши належним чином того, що він вчинив злочин середньої тяжкості, вину не визнав та не розкаявся, будь-яким чином намагався уникнути кримінальної відповідальності, раніше неодноразово судимий, судимості не знято і не погашено;
- суд апеляційної інстанції ретельно не перевірив зазначених в апеляційній скарзі прокурора доводів про необхідність постановлення нового вироку та призначення ОСОБА_7  покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців і належним чином не мотивував свого рішення про залишення його апеляційної скарги в цій частині без задоволення. 
Позиції учасників судового провадження
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.
 
У судовому засіданні:
-  захисник підтримав подану ним касаційну скаргу та заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора;
- прокурор просила залишити судові рішення без зміни, а касаційні скарги — без задоволення. 
Мотиви Суду
У касаційній скарзі захисника порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Тому доводи у скарзі в частині переоцінки фактичних обставин кримінального провадження та доводи, що стосуються оцінки доказів (показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, висновків експертів), необхідності дослідження додаткових доказів, не є предметом перевірки касаційним судом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні наркотичного засобу без мети збуту ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом. 
Так, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили у суді, що в ОСОБА_7 під час його затримання за вчинення адміністративного правопорушення у присутності понятих та свідків було проведено особистий огляд, огляд  речей та виявлено паперовий згорток з рослинною речовиною, яка згідно з висновком експерта містить особливо небезпечний наркотичний засіб — канабіс, обіг якого заборонено.
Суд першої інстанції встановив, що вищевказані показання свідків об`єктивно підтверджуються даними протоколів про адміністративне правопорушення від 2 квітня 2015 року, про адміністративне затримання від 2 квітня 2015 року, висновком експерта № 338 від 7 квітня 2015 року та іншими доказами, які узгоджуються між собою. 
Вищевказані докази ретельно досліджено судом першої інстанції та визнано достатніми й допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_7 обвинувачення. 
При цьому суд зазначив у мотивувальній частині вироку мотиви неврахування окремих доказів, вказавши, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші.
Відповідно до ст. 34 КК рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 , маючи непогашені судимості за умисні злочини, знову вчинив новий умисний злочин, який не утворює повторності злочинів. З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги захисника про те, що при призначенні покарання суд вправі був не визнавати обтяжуючою покарання обставиною рецидив злочину, не ґрунтується на положеннях ст. 34, п. 1 ч. 1 ст. 67 КК. 
Доводи захисника та прокурора, які в касаційних скаргах зазначають про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необґрунтованими.
З вироку видно, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував, що він позитивно характеризується, однак ніде не працює. Судом також було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що є злочином середньої тяжкості; відсутність пом`якшуючих обставин, обставину, що обтяжує покарання, якою суд визнав рецидив злочинів; дані про особу винного.
 
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався, в тому числі і до покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Проте,він не зробив належних висновків та знову вчинив умисний злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення.
 
За таких обставин, на думку Суду, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. Обставин, які б свідчили про те, що призначене засудженому покарання є несправедливим як через м`якість, так і через суворість, про що відповідно вказують у своїх касаційних скаргах прокурор та захисник, не встановлено. Підстави для скасування судових рішень через невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого злочину та особі винного відсутні.
З такими висновками погодився й апеляційний суд, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг засудженого та прокурора. При цьому суд апеляційної інстанції надав належну оцінку всім доводам апеляційної скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Даних, які б свідчили, що судом допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.
За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п.15  Перехідних положень цього Кодексу, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIIІ, Суд 
ухвалив:
Вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора — без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3