ПОСТАНОВА
Іменем України

14 листопада 2018 року 
Київ
справа №826/4802/14
адміністративне провадження №К/9901/10993/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Стрелець Т. Г.,
суддів - Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.

за участю:
секретаря судового засідання - Головко О.В.,
представника позивача - ОСОБА_1, 
представника Кабінету Міністрів України - Станецької О.В.,
представника Міністерства молоді та спорту України - Яковенко У.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/4802/14
за позовом   ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Міністерства молоді та спорту України про визнання протиправним наказу та скасування розпорядження, поновлення на роботі, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою   Кабінету Міністрів України на постанову   Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Пилипенко О.Є., суддів: Глущенко Я.Б., Шелест С.Б.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У квітні 2014 року позивач - ОСОБА_5, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства молоді та спорту України в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р від 12 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України від 14 березня 2014 року № 69-к/тр "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 березня 2014 року № 192" про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату; поновити ОСОБА_5 на посаді заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату, шляхом видання Кабінетом Міністрів України відповідного розпорядження; стягнути з Міністерства молоді та спорту України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 202 179 (двісті дві тисячі сто сімдесят дев'ять) гривень 28 копійок.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення прийнятті неправомірно, оскільки в них вказано, що ОСОБА_5 звільнено з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату за власним бажанням, а позивачем відповідна заява про звільнення за власним бажанням не подавалась.
Короткий зміст рішення суду І інстанції
3.          30 грудня 2015 року Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у задоволенні позову відмовлено повністю.
4.          Відмовляючи в задоволенні суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень, відповідачами були дотримано процедуру, визначену нормами чинного законодавства. В свою чергу характер вчинених позивачем дій свідчив про його наміри розірвати трудовий договір за власним бажанням, а відтак, прийняті відповідачами рішення про припинення його державної служби повністю відповідають підставам з приводу яких їх видано.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          Постановою від 29 березня 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов ОСОБА_5 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р від 12 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату.
Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України від 14 березня 2014 року № 69-к/тр "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 березня 2014 року № 192" про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату.
Поновити ОСОБА_5 на посаді заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату з 15 березня 2015 року.
Позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з Міністерства молоді та спорту України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу - залишити без розгляду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
6.          Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що судом першої інстанції було не правильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.
7.          Ухвалою від 05 квітня 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд виправив описку в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Міністерства молоді та спорту України про визнання протиправним наказу та скасування розпорядження, поновлення на роботі, зазначивши в резолютивній частині постанови дату поновлення ОСОБА_5 на посаді « 14 березня 2014 року» замість « 15 березня 2015 року».
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.          18 квітня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Кабінету Міністрів України. 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року та залишити без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року.
9.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою Кабінету Міністрів України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року.
10.          13 травня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшов відзив на касаційну скаргу від Міністерства молоді та спорту України.
У відзиві Міністерство молоді та спорту України погоджується з доводами касаційної скарги Кабінету міністрів України, просить її задовольнити, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року та залишити без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
11.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (відповідача у справі):
Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, а тому підлягає скасуванню.
Кабінет Міністрів України зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції містяться протиріччя у висновках з одного і того ж питання - стосовно дотримання відповідачами при прийнятті оскаржуваних рішень процедури, визначеної нормами чинного законодавства. Судом апеляційної інстанції наголошено, що на вимогу ухвали суду від 15.03.2016 явку свідка ОСОБА_6 для допиту в судовому засіданні відповідачами забезпечено не було, проте залишено поза увагою клопотання Міністерства молоді та спорту України про перенесення розгляду справи з 29.03.2016 на іншу дату з підстав неможливості взяти участь у наведеному судовому засіданні вищезазначеного свідка (перебування на лікарняному), що свідчить про позбавлення апеляційним судом відповідачів, як суб'єктів владних повноважень, можливості довести факти законності оскаржуваних рішень та наявність у позивача наміру розірвати трудовий договір за власним бажанням. Суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку, що обставини справи, в тому числі експертний висновок від 17.02.2015 №103/10415-32, підтверджують доводи позивача про те, що він заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням не писав, свого бажання щодо звільнення не виявляв. Апеляційним судом порушено статті 2, 52 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема щодо недотримання судом обов'язку перевірити оскаржувані рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та незалучення судом апеляційної інстанції до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7, якого розпорядженням Кабінету Міністрів України №334-р від 08.04.2015 призначено на посаду заступника Міністра молоді і спорту України - керівника апарату, а отже оскаржуване рішення впливає на його права.   
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12.          Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено що ОСОБА_5 Указом Президента України №208/2013 від 15.04.2013 та наказом Міністерства молоді та спорту України №4-к/тр від 18.04.2013 призначений на посаду заступника Міністра молоді та спорту України - керівником апарату.
13.          03 березня 2014 року Міністром молоді та спорту України ОСОБА_9 подано пропозицію Прем'єр-міністру України щодо звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра-керівника апарату згідно з поданою ним заявою та відповідний проект розпорядження Уряду.
14.          12 березня 2014 року за поданням Прем'єр-міністра України №7739/01-14 від 12.03.2014 прийнято Розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р «Про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату за власним бажанням».
15.          Наказом Міністерства молоді та спорту України №69-к/тр від 14.03.2014 «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р від 12.03.2014р.» ОСОБА_5 звільнено з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі поданої ним 14.03.2014р. заяви.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
16.          Конституція України.
16.1. Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16.2.            Частина шоста статті 43. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
17.          Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)
17.1. Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
17.2. Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
17.3.             Частина друга статті 53. Якщо адміністративний суд при прийнятті позовної заяви, підготовці справи до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
18.          Кодекс законів про працю України.
18.1. Стаття 38. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.   
18.2.       Пункт 6 частини першої статті 40. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
19.          Закон України «Про державну службу» від 16.12.1991 №3723-ХІІ.
19.1. Частина перша статті 30. Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, є додаткові підстави припинення державної служби, визначені Законом для державних службовців.
20.          Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" щодо приведення його у відповідність із Конституцією України» від 27.02.2014 №795-VII).
20.1. Стаття 10. Заступник  міністра  -  керівник  апарату призначається на посаду  та  звільняється  з  посади Кабінетом Міністрів України за поданням   Прем'єр-міністра   України відповідно  до  пропозиції відповідного  міністра.
Заступник міністра - керівник апарату є державним службовцем.
21.          Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII.
21.1. Частина перша статті 49. Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
21.2. Частина третя статті 49. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
21.3. Частина перша статті 50. Право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України.
21.4.  Частина третя статті 50. Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями. Проекти актів Кабінету Міністрів України можуть також вноситися в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України Прем'єр-міністром України, Першим віце-прем'єр-міністром України, віце-прем'єр-міністрами України.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
22.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
23.          Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
24.          Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, при прийнятті розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р «Про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника Міністра молоді та спорту України - керівника апарату за власним бажанням» від 12.03.2014 та наказу Міністерства молоді та спорту України №69-к/тр від 14.03.2014 «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України №192-р від 12.03.2014р.» відповідачами було дотримано процедуру, визначену Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» та Законом України «Про Кабінет Міністрів України».
25.          Позивач цієї обставини також не спростовує, проте, обґрунтовуючи позовні вимоги та вказуючи на незаконність оскаржуваних рішень, заперечує факт написання відповідної заяви, що в силу вимог ст. 38 Кодексу законів про працю України унеможливлює його звільнення за власним бажанням.   
26.          Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився з висновком суду першої інстанції, щодо неприйняття до уваги висновку експерту, яким встановлено, що рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_5 у його заяві про звільнення, яка датована 03.03.2014, виконано не ОСОБА_5. 
27.          В силу вимог частини п'ятої статті 82 Кодексу адміністративного судочинства України незгода суду з висновком експерта повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі.
28.          Разом з тим, суд першої інстанції, посилаючись на приписи частини п'ятої статті 82 КАС України, згідно яких висновок експерта для суду не є обов'язковим, зазначив, що зазначений висновок експерта, не може бути прийнятий до уваги при вирішенні даної адміністративної справи, оскільки встановленні обставини у справі свідчать про вчинення позивачем відповідних дій спрямованих на його звільнення за власним бажанням.
29.          Посилання суду першої інстанції на пояснення ОСОБА_6 та акт від 28.02.2014 р. не можна визнати доказами належно вмотивованої згоди позивача на його звільнення, оскільки ні пояснення ОСОБА_6 ні акт від 28.02.2014 не спростовують факту написання заяви від 03.03.2014 не ОСОБА_5 Інших належних доказів волевиявлення ОСОБА_5 щодо його звільнення із займаної посади матеріали справи не містять.
30.          Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, на яких покладено обов'язок доказування, належних доказів на спростування наведеного або допустимих пояснень щодо наявності таких розбіжностей суду не надано, а позивачем доведено відсутність законних підстав для його звільнення.
31.          Колегія Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції було не правильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.
32.          Посилання касатора на недотримання апеляційним судом положень ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України та незалучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7, якого розпорядженням Кабінету Міністрів України №334-р від 08.04.2015 р. призначено на посаду заступника Міністра молоді та спорту України - керівником апарату, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.
33.          Пунктом 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
34.          Отже, на думку колегії суддів Верховного Суду, задоволення позову ОСОБА_5 та поновлення його на посаді жодним чином не порушить прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_7, в зв'язку з чим в апеляційного суду були відсутні правові підстави для залучення ОСОБА_7 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
35.          Статтею 349 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
36.          Згідно зі статтею 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
37.          З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанцій винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України - залишити без задоволення. 
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року у справі №826/4802/14 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                Т. Г. Стрелець
Судді                                                                                            О. В. Білоус
                                                                                           І. Л. Желтобрюх