Постанова
Іменем України
 
05 вересня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 752/20991/14-ц
провадження № 61-23796св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року в складі судді Колдіної О. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк», банк) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. 
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеного у протоколі від 01 лютого 2006 року, телеграми Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області від 15 березня 2006 року, наказу ПАТ «Діамантбанк» від 15 березня 2006 року № 86-К ОСОБА_4 з 16 березня 2006 року призначений на посаду голови правління ПАТ «Діамантбанк».
 
Рішенням спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеним у протоколі від 12 липня 2013 року № 164, задоволено заяву ОСОБА_4 від 11 липня 2013 року про звільнення його з посади голови правління за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили, у справі за його позовом до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми, позов задоволено та стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» 12 000 000,00 грн, зобов'язано повернути трудову книжку. 
 
На день звернення до суду з даним позовом, банк не повернув йому трудову книжку, тому позивач на підставі статті 235 КЗпП України просив суд стягнути з        ПАТ «Діамантбанк» за період з серпня 2013 року до жовтня 2014 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 492 883,33 грн. 
 
Справа судами розглядалась неодноразово.
 
Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 082 358, 36 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства та не видано позивачеві трудову книжку в день звільнення, що призвело до порушення його трудових прав. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1995 року № 100 (далі - Порядок), та вважав, що оскільки в судовому порядку скасовано рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 № 165 про виплату позивачеві при звільненні винагороди за виконання ним обов'язків голови правління банку у розмірі 12 000 000,00 грн, то при розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки розмір такої винагороди не підлягає врахуванню. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 415 691,69 грн. 
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимушений прогул позивача після звільнення з ПАТ «Діамантбанк» 12 липня 2013 року мав місце саме у зв'язку з невидачею йому при звільненні з вини відповідача трудової книжки. При цьому винагорода за підсумками роботи є складовою сум, що враховуються при розрахунку середнього заробітку. 
 
Також апеляційний суд зауважив, що факт невидачі позивачеві трудової книжки при звільненні заперечувався (не визнавався) ПАТ «Діамантбанк», був предметом судового розгляду і встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили, а за захистом свого порушеного права у зв'язку з невидачею трудової книжки ОСОБА_4 звернувся до суду 10 грудня 2014 року, тобто в межах тримісячного строку з дня набрання цим рішенням законної сили, тому відсутні підстави вважати, що він пропустив установлений законом тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року скасовано, справа передана на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою, що сам по собі договір про виплату винагороди від 12 липня 2013 року, підписаний лише членом/головою спостережної ради, без відповідного рішення спостережної ради, як органу товариства, не може нести правових наслідків та не може бути підставою для отримання грошових коштів. 
Крім того, апеляційний суд не врахував що введення в ПАТ «Діамантбанк» тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому платежі здійснюються лише після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги є безпідставними. Зокрема, доводами позовних вимог про зазначення дати невидачі трудової книжки, як свого порушеного права - лютий 2014 року, звернення до суду, 14 липня 2014 року ухвалення рішення яким зобов'язано видати трудову книжку, що набрало законної сили 29 жовтня 2014 року, та нове працевлаштування 16 вересня 2014 року, позивач фактично підтверджує зловживання своїми процесуальними правами. Будь-яких доказів, що позивач внаслідок не отримання ним трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, ним не надано, як і не доведено вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки.
 
У травні 2018 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в цілому, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ПАТ «Діамантбанк» середнього заробітку у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки в розмірі 2 333 333,33 грн, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити цю вимогу, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, залишив поза увагою, що факт неповернення йому банком трудової книжки встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року у справі № 752/3424/14-ц, виконавче провадження з виконання цього рішення не закінчено, трудову книжку йому не повернуто. Також заявник зазначає, що період вимушеного прогулу складає з 13 липня 2013 року (наступний день після звільнення) до 15 вересня 2014 року (останній день вимушеного прогулу). 
 
Висновки апеляційного суду про відсутність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки є помилковими, оскільки роботодавець не повідомив позивача про необхідність її отримання, як передбачено пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110 (далі - Інструкція).
 
Крім того, висновок апеляційного суду про зловживання позивачем процесуальними правами у зв'язку зі зверненням до суду за захистом порушених трудових прав суперечить положенням статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України. 
 
18 травня 2016 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 
 
У липні 2018 року ПАТ «Діамантбанк» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просило касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду залишити без змін.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судами встановлено, що на підставі рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеного у протоколі від 01 лютого 2006 року, телеграми Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області від 15 березня 2006 року, наказу ПАТ «Діамантбанк» від 15 березня 2006 року № 86-К ОСОБА_4 з 16 березня 2006 року призначений на посаду голови правління ПАТ «Діамантбанк».
 
Рішенням спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеним у протоколі від 12 липня 2013 року № 164, задоволено заяву ОСОБА_4 від 11 липня 2013 року про звільнення його з посади голови правління за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Цього ж дня, ПАТ «Діамантбанк» уклало з ОСОБА_4 договір про виплату винагороди, за умовами якого банк зобов'язався виплатити ОСОБА_4 при звільненні винагороду за виконання ним обов'язків голови правління ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 12 000 000,00 грн, з яких - 5 648 405,89 грн повинно бути виплачено у день звільнення, а 6 351 594,11 грн - на першу його вимогу (пункти 1, 2 договору).
 
Підставою для укладення договору про виплату винагороди від 12 липня 2013 року стало рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладене у протоколі від 12 липня 2013 року № 165, про виплату ОСОБА_4 винагороди при звільненні за період його роботи з 01 січня 2007 року до 31 грудня 2012 року у розмірі 2 000 000,00 грн за кожен рік роботи, а всього 12 000 000,00 грн. 
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили, стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_4 12 000 000,00 грн, зобов'язано товариство повернути позивачу трудову книжку.
 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2016 року, рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року № 165 про виплату ОСОБА_4 винагороди скасовано.
 
На підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
 
Згідно з цим рішенням розпочато процедуру виведення з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової  адміністрації строком до 23 травня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Діамантбанк», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду.
 
Згідно з частиною першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
 
Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
 
Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
 
Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
 
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним  органу  працівникові  сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
 
Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.
 
Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
 
У пункті 7 частини другої статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакції, чинній на час звільнення позивача, спостережна рада банку затверджує умови оплати праці та матеріального стимулювання членів правління банку. 
 
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 52 Закону України «Про акціонерні товариства» до виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема, затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 376, 382 ЦПК України, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, керуючись положеннями  пунктів 4.1, 6 Інструкції, виходив з того, що позивач звертаючись з цим позовом, просив суд лише стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки без зміни дати звільнення на нову дату - день видачі трудової книжки. Судами встановлено, що позивач був працевлаштований на нову роботу 16 вересня 2014 року.    
 
Пунктом 5.1 Інструкції встановлено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом «Дублікат» в правому верхньому кутку першої сторінки.
 
Позивачем таких вимог Інструкції не було дотримано. 
 
Апеляційний суд, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції зауважив, що дослідивши оригінал трудової книжки ОСОБА_4, яка була видана за новим місцем роботи, є не дублікатом втраченої трудової книжки, а фактично новою трудовою книжкою.  
 
Будь-яких доказів, що позивач внаслідок неотримання ним трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, ним не надано, як і не доведено вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки.
 
Також апеляційним судом було перевірено доводи апеляційної скарги ПАТ «Діамантбанк», враховано пояснення представника відповідача та надана їм належна оцінка. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено вини ПАТ «Діамантбанк» у невидачі трудової книжки, також не надано доказів того, що позивач звертався до ПАТ «Діамантбанк» за її видачею, намагався її отримати, а отже позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею трудової книжки є безпідставними.
 
Доводи касаційної скарги заявника про те, що апеляційним судом залишено поза увагою обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року щодо неповернення йому роботодавцем трудової книжки були предметом перегляду судом апеляційної інстанції, їм надано належну правову оцінку. З такими висновками погоджується й суд касаційної інстанції. Зокрема, апеляційний суд перевіряючи такі обставини зауважив, що підставою для задоволення вимог ОСОБА_4 в частині повернення трудової книжки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року встановлена відсутність саме письмових доказів, які б підтверджували факт отримання позивачем трудової книжки, за відсутності його особистого підпису в журналі обліку та обґрунтовано взято до уваги пояснення представника відповідача про те, що трудова книжка була передана позивачеві через працівників банка, що також встановлено під час розслідування кримінального правопорушення за статтями 190, 384 КК України. 
 
Таких висновків апеляційний суд дійшов без порушень норм процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик