Постанова
Іменем України                     
 
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 523/9452/14-ц
 
провадження № 61-11876 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,                Черняк Ю.В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Пепеляшкова О. С. від 24 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Процик М. В., Дрішлюка А. І., від 27 вересня 
2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року між банком та                  ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 29 тис. доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим строком повернення 08 вересня 2013 року. В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, цього ж дня між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу - належного відповідачу автомобіля Chrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
 
У зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 28 січня 2014 року у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 49 430,15 доларів США та 
5 817 грн 84 коп., яку банк просив стягнути з відповідача.
 
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 
від 24 листопада 2014 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму боргу за кредитним договором у розмірі 
49 430,15 доларів США та 5 817 грн 84 коп.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму боргу у розмірі 42 315,50 доларів США та 
62 685 грн 24 коп.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору щодо вчасного погашення суми кредитної заборгованості, у нього перед банком виникла заборгованість, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на корить банку вказаної кредитної заборгованості. При цьому, апеляційний суд вважав помилковим висновок місцевого суду про стягнення пені в іноземній валюті, тому дійшов висновку про зміну рішення в частині суми боргу та її складових.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, звернувшись до суду у 
2014 році, пропустив позовну давність. Крім того, розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідача, з огляду на що він не міг скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив заяву його представника про перегляд заочного рішення, в якій ставилося питання про застосування позовної давності, а апеляційний суд, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України та статтю 303 ЦПК України, необґрунтовано вважав за неможливе застосувати наслідки пропуску позовної давності за заявою відповідача після ухвалення рішення судом першої інстанції. Тому, на думку відповідача, його право на подання заяви про застосування позовної давності є порушеним. Крім того, вказував, що предмет застави за заявою позивача був затриманий виконавчою службою ще 13 березня 2010 року, а тому з моменту затримання автомобіля він був позбавлений права користування та розпорядження цим автомобілем, у той же час позивач мав право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки, а тому на підставі пункту 6.6.2. договору застави позивач не має право пред'являти до відповідача будь-яких майнових та фінансових вимог.
 
Від ПАТ «Державний ощадний банк України» надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких банк посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність ухвалених судових рішень.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 вересня 2006 року між 
ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є 
ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 29 тис. доларів США під 11,5% річних строком користування до 08 вересня 2013 року.
 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 
08 вересня 2006 року між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу - належного відповідачу автомобіля Chrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
 
У зв'язку з невиконання позичальником умов кредитного договору щодо вчасного погашення кредитної заборгованості, у нього перед банком станом на 28 січня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 49 430,15 доларів США та 5 817 грн 84 коп., яка складається із: простроченого основного боргу за кредитом у розмірі 25 442,58 доларів США; прострочених процентів за користування кредитом за період з 01 жовтня 2006 року по 01 вересня 
2013 року - 16 872,92 доларів США; простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту за період з 01 листопада 2006 року по 01 вересня 2013 року - 4 980 грн;пені за прострочений основний борг за кредитом у розмірі 4 324,47 доларів США, пені за прострочені проценти за користування кредитом - 2790,18 доларів США та пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту у розмірі 837 грн 84 коп. за період з 01 вересня 2012 року по 01 вересня 2013 року;
 
Переглядаючи справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.
 
ЦПК України 2004 року, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224 ЦПК України в указаній редакції).
 
Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
 
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.
 
Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.
 
Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.
 
Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2014 року про відкриття провадження у даній справі та призначення справи до розгляду на 15 серпня 2014 року надсилалася ОСОБА_4, однак надіслані матеріали повернулися до суду першої інстанції у зв'язку із закінченням терміну зберігання.
 
Повістка про виклик до суду від 15 серпня 2014 року із зазначенням дати розгляду даної справи 13 жовтня 2014 року також направлялася 
ОСОБА_4, однак надіслані матеріали повернулися до суду першої інстанції у зв'язку із закінченням терміну зберігання.
Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання Суворовського районного суду м. Одеси, розгляд справи з 13 жовтня 
2014 року відкладено на 24 листопада 2014 року.
 
Проте доказів надсилання судом повідомлення про розгляд справи 
24 листопада 2014 року (і відповідно - вручення) відповідачу немає. 
 
24 листопада 2014 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у даній справі.
 
З огляду на зазначене, в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції.
 
Відтак, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу 
статті 6 ЦПК України 2004 року).
 
Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик ОСОБА_4 з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчить про виконання судом обов'язку із належного повідомлення указаних учасників справи про дату та час її судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
 
У заяві від 12 квітня 2016 року про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він у зв'язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні не отримував з поважних причин повістки, надіслані судом на його адресу, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.
 
Суд першої інстанції в ухвалі від 26 травня 2016 року вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.
 
В апеляційній скарзі відповідач повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.
 
Апеляційний суд Одеської області рішенням від 27 вересня 
2016 року з посиланням на постанову Верховного Суду України 
від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс14 і на статтю 303 ЦПК України 2004 року, вважав, що на стадії апеляційного перегляду суд не вправі розглядати таку заяву. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності до ухвалення рішення у суді першої інстанції, що унеможливлює застосування статей 256-258 ЦК України.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).
 
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 вказаного Закону у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
 
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Верховний Суд вважає, що є обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.
 
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
 
Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
 
Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте в ухвалі від 26 травня 
2016 року суд першої інстанції не встановив причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи. Крім того, не дослідивши кредитний договір і проведений позивачем розрахунок заборгованості, суд лише послався на заперечення банку на заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, самостійно не встановивши вказані обставини. Дослідження зазначених обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження може змінитися розмір заборгованості.
 
Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (стаття 309 ЦПК України у відповідній редакції).
 
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, зокрема, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України 2004 року).
 
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
 
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівніз позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
 
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
 
Відтак, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач, будучи неналежно повідомленою про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, повідомляв останній про пропуск позивачем позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення.
 
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).
 
З прийняттям указаної постанови внесена визначеність щодо правильного застосування положень чинного законодавства  у спорах даної категорії.    
 
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що у даній справі відсутні підстави для застосування положення законодавства про позовну давність під час апеляційного перегляду справи, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права.
 
Крім того, доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку заборгованості заслуговують на увагу.
 
Так, суди не перевірили чи містить розрахунок заборгованості суму від реалізації заставного автомобіля.
 
Разом з тим, стягуючи з відповідача комісійну винагороду за супроводження кредиту та пеню за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту, суди не звернули уваги на таке.
 
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі 
№ 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
 
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
 
Отже,  послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
 
Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісійної винагороди, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. 
 
Однак суди на вказане не звернули, не врахували правову позицію Верховний Суд України, викладену у постановах від 16 листопада 
2016 року (справа № 6-1746цс16) та від 06 вересня 2017 року 
(справа № 6-2071цс16).
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи викладене, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатись законними й підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 
2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Є.В. Синельников
 
С.Ф. Хопта
 
Ю.В. Черняк