Постанова 
Іменем України 
20 вересня  2018 р.
м. Київ
 
справа № 653/301/16-к
провадження № 51-777км18
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого              ОСОБА_1 ,
суддів:                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання  ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                    ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та прокурора на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016230140000096, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, кримського татарина, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 10 травня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на ного обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 10 серпня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він відповідно до військового квитка НОМЕР_1 , виданого Генічеським РВК      09.06.1998 року, будучи військовозобов`язаним і маючи військове звання «рядового» та військову спеціальність «командир відділення водіїв електриків». Достовірно знаючи про проведення на території України часткової мобілізації до Збройних Сил України, яка була оголошена Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року, пройшовши військово - лікарську комісію, та відповідно до довідки вказаної комісії від        28.08.2014 року №921 визнаним придатним до військової служби за мобілізацією, 26.08.2014 року отримав повістку з роз`ясненням та вимогою прибуття 28.08.2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого відправлення у війська Збройних Сил України, яка вручалася йому особисто, підтвердженням чого є його підпис на відривному корінці від повістки, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 на встановлену дату, тим самим порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме обов`язок військовозобов`язаних прибувати до військового комісаріату за викликом, чим порушив порядок комплектування Збройних Сил України.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень та просить кримінальне провадження закрити за недоведеністю його винуватості у вчинені кримінального правопорушення. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неповноту судового розгляду. Зазначає, що дані рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки винесені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, про те, що були допущені порушення, як на досудовому слідстві, так і в суді першої та апеляційної інстанцій. Також вказує на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки має багато суперечностей. 
 
Захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та просить кримінальне провадження закрити за відсутністю в діянні останнього складу кримінального правопорушення. Вказує на те, що судові рішення винесено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до порушення права на захист ОСОБА_6 та перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення. А саме зазначає про невідповідність обвинувального акту ст. 291 КПК України, оскільки у обвинувальному акті вказано два Укази Президента «Про часткову мобілізацію» і суд визнаючи, що це є технічною помилкою фактично сформулював нове обвинувачення, перебравши на себе функції прокурора.
 
До початку касаційного розгляду прокурор, упорядку ст. ст. 403, 432 КПК України, відмовився від поданої касаційної скарги.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 вважає касаційні скарги засудженого та захисника необґрунтованими та просить залишити їх без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції відповідно до вимог частини 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом. 
 
Відповідно до ст. 94 КПК України  оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.
 
Висновок суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, ґрунтується на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильним.
 
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений своєї винуватості в ухиленні від призову за мобілізацією не визнав, але його вина підтверджується низкою доказів, здобутими під час досудового розслідування та дослідженими в суді першої інстанції, а саме показаннями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які підтвердили факт направлення ОСОБА_6 на проходження медичної комісії, за результатами якої останнього визнано придатним до служби та підтвердили вручення йому повістки з вимогою з`явитися до військомату 28 серпня 2014 року для відправки до військ.
 
Окрім того, винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується відомостями, які містяться в досліджених судом довідці військово-лікарської комісії від 26 серпня 2014р., згідно з якою ним пройдено обстеження у лікарів, і він визнаний придатним до військової служби по мобілізації; довідці військово-лікарської комісії за №921 від 28 серпня 2014 року; копії військового квитка на ім`я ОСОБА_6 , копії повістки, яка отримана ОСОБА_6 , поіменному списку сержантів, старшин, солдатів та матросів, відправлених Генічеським РВК 28 серпня 2014 року в команду № НОМЕР_2 , згідно якого, рядовий ОСОБА_6 для відправки не з`явився; обліковій картці на ім`я ОСОБА_6 , згідно якої, останній має звання рядовий, та займав посаду командира відділення водіїв-електриків.
 
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Також судом досліджені всі обставини справи, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного її вирішення. Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 під час судового розгляду не встановлено.
 
Дії ОСОБА_6 за ст. 336 КК України кваліфіковано правильно. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
 
Доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, є необґрунтованими.
 
Так, відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
 
Цим вимогам обвинувальний акт від 29 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 відповідає.
 
Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
 
Згідно з ч.2 ст. 42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно з п.3 ч.2 ст. 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку, як це передбачено ст. 293 КПК України. Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. 
 
Висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акту (ч.2 ст. 347 КПК України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (ч.1 ст. 348 КПК України).
 
Таким чином, на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
 
З обвинувального акту щодо ОСОБА_6 вбачається, що в ньому повно і чітко викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення із зазначенням обставин, які, відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також правова кваліфікація дій обвинуваченого.
 
Крім того, з матеріалів провадження убачається, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акту, ОСОБА_6 підтвердив зрозумілість висунутого йому обвинувачення.
 
Отже, вважати, що при складанні, затвердженні та направленні обвинувального акту до суду допущено порушення, які в подальшому вплинули на справедливість ухвалених судових рішень, підстави відсутні.
 
Твердження засудженого та захисника, що суд при розгляді провадження вийшов за межі обвинувачення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки як органом досудового розслідування, так і судом встановлено, що ОСОБА_6 був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України № 607/29014 від 21.07.2014 року, а технічна описка, допущена в обвинувальному акті в даті цього Указу не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_6 в ухиленні від призову за мобілізацією та на суть пред`явленого обвинувачення в цілому.
 
Крім цього, при перевірці кримінального провадження встановлено, що такі ж, як і в касаційних скаргах твердження засуджений та його захисник висловлювали при розгляді провадження у суді апеляційної інстанції. Апеляційним судом при перевірці матеріалів кримінального провадження в апеляційному порядку рішення прийнято правильно. Свої висновки із цього питання суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Із даними висновками погоджується і колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними  підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено.
 
Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та даних про  особу засудженого. Призначене покарання, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення є законними та обґрунтованими і підстав для задоволення касаційних скарг, не вбачає.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без  задоволення, а вирок Генічеського районного суду Херсонської області від              10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 серпня  2017 року щодо ОСОБА_6 – без зміни.
 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3