ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року 
м. Київ

Справа №  908/1707/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Сухового В.Г.,
за участю секретаря судового засідання Крапивної А.М.,
представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Мелавтотранс-2011"
(далі - ТОВ "Мелавтотранс-2011") -  не з'явився,
відповідачів: приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія"
(далі - ПАТ "Агропромислова компанія") - Кальченка А.В.,
       товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс Фармінг" (далі - ТОВ "Фідленс Фармінг")- не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "Агропромислова компанія"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2018 (колегія суддів: Радіонова О.О. (головуючий), судді Зубченко І.В., Попков Д.О.)
за позовом ТОВ "Мелавтотранс-2011" 
до ПАТ "Агропромислова компанія", 
     ТОВ "Фідленс Фармінг"
про визнання недійсними пунктів 2.4. та 6.2. договору поставки,
ВСТАНОВИВ:
ТОВ "Мелавтотранс-2011" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про визнання недійсними пунктів 2.4 та 6.2 договору поставки № Д-3 1СВ на умовах товарного кредиту від 09.08.2016 № 143-ПД, укладеного ПАТ  "Агропромислова компанія" і ТОВ "Фідленс Фармінг" (далі - Договір поставки).
Позов обґрунтовано тим, що ТОВ "Мелавтотранс-2011" (комітент) і ПАТ  "Агропромислова компанія" (комісіонер) 01.08.2016 укладено договір комісії на придбання товарів № 010816 (далі - Договір комісії), за яким комісіонер у порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язався укласти від свого імені та за рахунок комітента Договір поставки з ТОВ "Фідленс Фармінг" і передати все отримане за ним комітентові. У свою чергу комітент зобов'язався, зокрема, відшкодувати комісіонерові 50 % штрафних санкцій у випадку їх нарахування за Договором поставки. На виконання Договору комісії ПАТ "Агропромислова компанія" уклало з ТОВ "Фідленс Фармінг" Договір поставки, у пунктах 2.4 та 6.2 якого було визначено відповідальність сторін договору за неналежне виконання договірних зобов'язань. Однак у подальшому за відсутності належного погодження з органами управління ПАТ "Агропромислова компанія" директором цього товариства було підписано додаткову угоду від 03.11.2016 № 1 до Договору поставки (далі - Додаткова угода), якою значно збільшено обсяг відповідальності ПАТ  "Агропромислова компанія" за неналежне виконання своїх зобов'язань. Оскільки такі зміни до Договору поставки можуть збільшити обсяг відповідальності ТОВ  "Мелавтотранс-2011" за Договором комісії, ці пункти підлягають визнанню недійсними з підстав перевищення директором ПАТ  "Агропромислова компанія" своїх повноважень при підписанні зазначеної додаткової угоди.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.10.2017 (суддя Топчій О.А.; з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11.12.2017) позов задоволено з підстав доведеності обставин перевищення директором ПАТ  "Агропромислова компанія" повноважень при підписанні Додаткової угоди.
Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2018 зазначене рішення місцевого суду зі справи скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.
Суд апеляційної інстанції за результатами повторного дослідження положень статуту ПАТ  "Агропромислова компанія", затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів від 10.04.2014 (далі - Статут), дійшов протилежного висновку про те, що внесення спірних змін до Договору поставки відбулося на підставі та в межах повноважень директора ПАТ  "Агропромислова компанія". Крім того, з огляду на встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд визнав недоведеним порушення прав ТОВ "Мелавтотранс-2011" у спірних правовідносинах.
У касаційній скарзі ПАТ  "Агропромислова компанія" просить скасувати постанову апеляційного господарського суду зі справи та залишити в силі рішення місцевого господарського суду. Касаційну скаргу обґрунтовано посиланнями на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, надання неправильної правової оцінки обставинам справи, а також помилкове тлумачення положень статуту ПАТ  "Агропромислова компанія". Так, за твердженнями скаржника, суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення, не спростував висновків суду першої інстанції та не врахував обставин того, що:
-  згідно з пунктом 46.1 Статуту директор підписує всі правочини, що укладаються товариством, при наявності рішення про їх укладення відповідного органу товариства;
-  наведене положення Статуту встановлює порядок укладення правочинів від імені товариства, а не передбачає обмежень щодо дій його директора при їх підписанні;
- відсутність рішення наглядової ради ПАТ  "Агропромислова компанія" на укладення додаткової угоди від 03.11.2016 № 1 до Договору поставки свідчить про відсутність у директора цивільної дієздатності на її підписання та є підставою для задоволення позову.
Відзиви на касаційну скаргу не надходили.
До Касаційного господарського суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" (далі - ТОВ "Торговий дім Фідленс") про залучення його до участі в даній справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Суд не вважає за можливе задовольнити дану заяву у зв'язку з  таким.  Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін; їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Вирішення судом питання про залучення до участі у справі третьої особи невід'ємно пов'язане з встановленням відповідних обставин справи та оцінкою доказів у ній, проте вчинення таких процесуальних дій в силу імперативного припису частини другої статті 300 ГПК України перебуває поза межами розгляду справи судом касаційної інстанції.  
Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ "Агропромислова компанія", Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.
Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що:
-  01.08.2016 ТОВ "Мелавтотранс-2011" і ПАТ  "Агропромислова компанія" укладено Договір комісії, за умовами якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, комісіонер зобов'язався укласти від свого імені та за рахунок комітента Договір поставки з ТОВ "Фідленс Фармінг" та передати все отримане за цим договором комітентові. Під товаром у цьому договорі розуміється: "Префікси 0,2-1% CompoMix PFvit 0,5% АПК", корми свині. Комісіонер зобов'язаний укласти Договір поставки у термін до 31.08.2016;
-  відповідно до пункту 6.1 Договору комісії у випадку порушення комітентом строків відшкодування витрат, здійснених комісіонером на придбання товарів за Договором поставки з ТОВ "Фідленс Фармінг", і це призведе до покладення на комісіонера штрафних санкції за договором поставки, вказаним в пункті 1.1 цього договору, комітент зобов'язаний буде відшкодувати комісіонеру 50% нарахованих штрафних санкцій;
-  згідно з пунктом 7.1 Договору комісії він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2017;
- 08.08.2016 відбулось засідання наглядової ради ПАТ "Агропромислова компанія", оформлене протоколом, на якому прийнято рішення надати повноваження директору товариства Поповій В.М. підписати договір поставки між ТОВ "Фідленс Фармінг" та ПАТ "Агропромислова компанія" на умовах, зазначених у цьому протоколі, а саме: "предмет поставки - "Премікси 0,2-1 % CompoMix CompoMix PFvit 0,5 % АПК", корми свині;  строк розрахунків - відстрочення кінцевого розрахунку протягом 60 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу ТОВ "Фідленс Фармінг"; строк дії договору - до 31.12.2019 з пролонгацією на наступний рік; відповідальність за договором - у випадку несвоєчасної оплати за поставку у відповідності з договором, товариство сплачує ТОВ "Фідленс Фармінг" пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від неоплаченої вартості партії Товару за кожний день прострочення платежу" (далі - Рішення наглядової ради);
-  09.08.2016 ПАТ  "Агропромислова компанія" (покупець) і ТОВ "Фідленс Фармінг" (постачальник) укладено Договір поставки, відповідно до якого постачальник продає, а покупець купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки ("ІНКОТЕРМС 2010"), що обумовлюються в додатках або специфікаціях, або видаткових накладних, які є невід'ємною частиною цього Договору;
-  товар (його вартість, ціна, в т.ч. ПДВ), отриманий покупцем у власність на умовах відстрочення кінцевого розрахунку, визнається товарним кредитом. За користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника відсотки. Перебіг строку користування товарним кредитом починається з 61 календарного дня, після отримання товару покупцем та припиняється в день оплати вартості товару покупцем. За користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника проценти в розмірі нуль цілих сім десятих процента від вартості неоплаченого товару за кожен день (пункт 2.4 Договору поставки);
-  за приписами пункту 6.2 Договору поставки в разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення, за кожний день прострочення платежу та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку Покупцем;
-  відповідно до пункту 8.1 Договору поставки він набирає чинності в момент підписання  його представникам сторін та скріплення печатками його тексту і діє до 31.12.2019, а в частині зобов'язань, які виникли під час дії договору - до їх повного виконання;
-  03.11.2016 ТОВ "Фідленс Фармінг" та ПАТ "Агропромислова компанія" укладено Додаткову угоду, згідно з пунктом 2 якої пункт 2.4 Договору поставки викладено в новій редакції: "Товар, отриманий покупцем у власність на умовах товарного кредиту. У випадку здійснення оплати покупцем за товар пізніше строку зазначеного в договорі, більше ніж на десять календарних днів, товар вважається таким, що проданий (поставлений) постачальником на умовах товарного кредиту. Перебіг строку користування товарним кредитом починається з наступного дня після закінчення десятиденного періоду та припиняється в день повної оплати вартості товару покупцем. За користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника проценти в розмірі ста відсотків річних від вартості неоплаченого товару (стаття 694 ЦК України)";
-  пунктом 3 Додаткової угоди пункт 6.2 Договору поставки викладено в новій редакції: "У разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення платежу, штраф у розмірі двадцять процентів від суми заборгованості та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення (стаття 625 ЦК України). Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем";
-  Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання сторонами та є невід'ємною частиною Договору поставки (пункт 4 Додаткової угоди).
Причиною спору у справі стало питання про наявність чи відсутність підстав для визнання недійсними пунктів 2.4 та 6.2 Договору поставки у зв'язку з перевищенням директором ПАТ "Агропромислова компанія" своїх повноважень при підписанні Додаткової угоди про внесення змін до цих пунктів договору.
За приписами статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну (частини перша і третя статті 1012 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1014 ЦК України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частинами першою-третьою статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Відповідно до частини другої статті 87 ЦК України установчим документом товариства є затверджений учасниками Статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом.
За приписами частин першої та другої статті 13 Закону України "Про акціонерні товариства" установчим документом акціонерного товариства є його статут. Статут акціонерного товариства повинен містити, зокрема, відомості про склад органів товариства та їх компетенцію, порядок утворення, обрання і відкликання їх членів та прийняття ними рішень, а також порядок зміни складу органів товариства та їх компетенції.
Виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор). Права та обов'язки членів виконавчого органу акціонерного товариства визначаються цим Законом, іншими актами законодавства, статутом товариства та/або положенням про виконавчий орган товариства, а також контрактом, що укладається з кожним членом виконавчого органу (стаття 58 зазначеного Закону).
За результатами дослідження Статуту судами з'ясовано, що:
-  управління поточною діяльністю товариства здійснює директор товариства (пункт 1 розділу 45 Статуту);
- директор підзвітний загальним зборам та наглядовій раді товариства, організовує виконання їх рішень (пункт 2 розділу 45 Статуту);
- директор, з урахуванням обмежень, що визначені чинним законодавством та цим статутом, зокрема підписує всі правочини, що укладаються товариством, при наявності рішення про їх укладання відповідного органу товариства (пункт 1 розділу 46 Статуту).
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що факт перевищення директором ПАТ "Агропромислова компанія" своїх повноважень при підписанні Додаткової угоди не підтверджується матеріалами справи, оскільки зміст Рішення наглядової ради не свідчить про факт укладення Договору поставки саме на виконання Договору комісії. За висновками суду апеляційної інстанції, Рішення наглядової ради не містить жодних посилань на номер, дату конкретного договору поставки на умовах товарного кредиту, який має бути укладено між ТОВ "Фідленс Фармінг" та ПАТ "Агропромислова компанія". При цьому за Договором поставки, окрім передбаченого Договором комісії та Рішенням наглядової ради предмета поставки - "Преміксів 0,2-1% CompoMix CompoMix PFvit 0,5% АПК", передбачено також постачання й інших найменувань товару.
Колегія суддів касаційної інстанції вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними, оскільки з встановлених судами обставин справи не вбачається будь-яких інших договорів поставки, які могли б бути укладені на виконання Договору комісії та Рішення наглядової ради. Наявність у Договорі поставки інших найменувань товару, окрім "Преміксів 0,2-1% CompoMix CompoMix PFvit 0,5% АПК" також саме по собі не свідчить про те, що цей договір укладався не на їх виконання.
Крім того, як вірно наголошено у касаційній скарзі ПАТ  "Агропромислова компанія", позов зі справи було подано з підстав відсутності у директора ПАТ "Агропромислова компанія" попереднього погодження наглядової ради на укладення Додаткової угоди як окремого правочину, а не через невідповідність дій директора наявному Рішенню наглядової ради.
Відсутність такого погодження, виходячи з положень пункту 1 розділу 46 Статуту, слугувала підставою для задоволення позову судом першої інстанції і ці висновки судом апеляційної інстанції при прийняті оскаржуваної постанови не спростовано.
Водночас статтею 204 ЦК України передбачено, що правомірність правочину презюмується.
Згідно з частинами першою і третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Оскільки позов зі справи подано особою, яка не є стороною оспорюваного правочину, судам попередніх інстанцій необхідно було достовірно встановити наявність або відсутність порушення прав ТОВ "Мелавтотранс-2011" у зв'язку з його укладенням.
Порушення своїх прав ТОВ "Мелавтотранс-2011" обґрунтовує тим, що за Договором комісії воно як комітент взяло на себе обов'язок відшкодувати комісіонерові 50 % штрафних санкцій у випадку їх нарахування за Договором поставки, а неправомірне збільшення обсягу відповідальності ПАТ "Агропромислова компанія"  за цим договором безпосередньо впливає на його права та обов'язки за Договором комісії.
Однак, як місцевим, так і апеляційним господарськими судами при прийняті судових рішень зі справи не було надано правової оцінки цим твердженням позивача. Судами не досліджувались ані стан виконання сторонами Договору комісії, ані Договору поставки (у тому числі в частині належного або неналежного виконання зобов'язань за договором та нарахування у зв'язку з цим штрафних санкцій).
Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановили усіх обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, у зв'язку з чим дійшли передчасних висновків при ухваленні судових рішень зі справи.
Відповідно до частини другої статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п'ята).
Порушення попередніми судовими інстанціями відповідних норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення даної справи.
Водночас суд касаційної інстанції згідно із статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням викладеного та відповідно до статті 310 ГПК України рішення і постанова з даної справи підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду. У новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, з'ясувати наявність або відсутність порушення прав позивача у спірних правовідносинах, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону. Суду також необхідно врахувати, що предметом позову зі справи є визнання недійсними пунктів 2.4 та 6.2 Договору поставки, а не Додаткової угоди, якою ці пункти було викладено в новій редакції, що водночас не виключає можливості задоволення позовних вимог ТОВ "Мелавтотранс-2011" у відповідній частині.
За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.
Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" задовольнити частково.
2. Рішення господарського суду Запорізької області від 18.10.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2018 зі справи №  908/1707/17 скасувати.
3.  Справу передати на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                      Б. Львов

Суддя                                                                                                                    І. Булгакова 

Суддя                                                                                                                    В. Суховий