Постанова                                                      
Іменем України                                                             
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 461/1492/15-ц
провадження № 61-16352св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
третя особа - відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Волоско І. Р. від 27 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Мельничук О. Я.,     Ванівського О. М., Савуляка Р. В., від 01 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), третя особа - відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про стягнення коштів за договором банківського рахунку.
 
Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2004 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття поточного рахунку у іноземній валюті, за умовами якого вкладник вніс на рахунок грошовий вклад у розмірі 13 529,39 дол. США, які позивачі отримали у спадок, а банк зобов'язався повернути кошти за першою вимогою вкладника. 
16 січня 2004 року ОСОБА_4 отримав частину від вищевказаної суми, а саме: 7 600 дол. США, а у виплаті решти коштів - 5 934,39 дол. США, банк відмовив з посиланням на те, що постановою начальника відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції про арешт коштів від 14 січня 2004 року на ці кошти накладено арешт, і в подальшому ці кошти були списані з рахунку ОСОБА_4 та перераховані на спеціальний рахунок.
Позивачі вказували на те, що банк, не приймаючи до уваги те, що ухвалою господарського суду Львівської області від 11 березня 2008 року у справі                 № 1/184 вищевказану постанову державного виконавця скасовано, не повернув залишок коштів, у зв'язку з чим, останні вважають дії банку незаконними.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 та  ОСОБА_5, посилаючись на положення статті 1066 ЦК України, просили стягнути із ПАТ «Ощадбанк» на їх користь суму неповернутих за договором банківського вкладу коштів у розмірі 5 900 дол. США, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1 165,25 дол. США, а загалом 7 065,25 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на момент пред'явлення позову становило 111 375,03 грн.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у зв'язку з його безпідставністю.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із правомірності дій банку щодо списання коштів із спеціального рахунку та перерахування на рахунок стягувача - Сокальського відділення Державного Ощадного банку України у справі за позовом останнього до ПМП «Інтеграл» про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому банк діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про банки і банківську діяльність», а також Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою правління Національного банку України від 29 березня              2001 року № 135, що діяли на момент списання коштів, відповідно до постанови державного виконавця про арешт коштів боржника та на підставі платіжної вимоги державного виконавця щодо стягнення спірних коштів.
 
Справа неодноразово переглядалась судом апеляційної інстанції.
 
Останнім рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 червня        2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачі пропустили строк звернення до суду з позовом, оскільки про порушення їх права на повернення грошового вкладу їм стало відомо у березні 2008 року, а з позовом до суду позивачі звернулись у лютому 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності, оскільки позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У жовтні 2017 року ПАТ «Ощадбанк» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
 
У справі, що переглядається, установлено, що 13 січня 2004 року між           ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є           ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття фізичній особі поточного рахунку у іноземній валюті, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на поточний рахунок для обліку коштів за вкладом до запитання і здійснює операції по ньому у відповідності до нормативних актів Національного банку України. Того ж дня на поточний рахунок ОСОБА_4 зараховано грошовий вклад у розмірі                                 13 529,39 дол. США під 0,5 % річних, про що видано ощадну книжку.
 
14 січня 2004 року начальником відділу ДВС Сокальського РУЮ винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_4, на загальну суму 31 155,15 грн, у зв'язку з примусовим виконанням наказу арбітражного суду Львівської області          від 22 червня 1999 року № 1/184 про стягнення з ПМП «Інтеграл» на користь Сокальського відділення № 6333 Державного ощадного банку України заборгованості у розмірі 29 763 грн.
 
16 січня 2004 року ОСОБА_4 зняв 7 600 дол. США зі свого рахунку, при цьому у виплаті решти суми банк відмовив у зв'язку із накладенням арешту на цю суму згідно з постановою державного виконавця від 14 січня          2004 року.
 
20 січня 2004 року на підставі зазначеної вище постанови державного виконавця про арешт коштів боржника банк списав 5 900 дол. США з рахунку позивача та зарезервував ці кошти на спеціальному рахунку. Враховуючи, що рахунок був відкритий в іноземній валюті, а за виконавчим провадженням, згідно платіжної вимоги виконавця на списання коштів з рахунку, необхідно було стягнути суму в гривнях банк продав 5 900 дол. США через міжбанківську валютну біржу, а отримані кошти в гривневій валюті в розмірі 31 155,15 грн перерахував на рахунок вказаний у платіжній вимозі, а саме на рахунок Сокальського районного управління юстиції. Разом із цим, вказана платіжна вимога не збереглась, про що надано акт № 18                   від 04 січня 2010 року про виділення до знищення архівних документів, які не підлягають подальшому зберіганню.
 
11 березня 2008 року ухвалою Господарського суду Львівської області постанова про арешт коштів боржника від 14 січня 2004 року була скасована.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пропуск позивачами строку позовної давності.
 
З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачі, посилаючись на вимоги статті 1066 ЦК України, просили стягнути з відповідача кошти, які останній прийняв від ОСОБА_4 на підставі договору про відкриття банківського рахунку.
 
У частині першій статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня          1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів              № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня       2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами                 № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу, позовна давність не поширюється.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, на вказані вимоги уваги не звернув та не врахував, що позивачами пред'явлено вимоги, що пов'язані з видачею вкладу, тобто з його повернення вкладнику. При цьому позивачі не пред'являли вимогу про повернення списаних з рахунку коштів на підставі постанови державного виконавця про їх арешт.
 
Також суд апеляційної інстанції не врахував, що зі скасуванням постанови державного виконавця відділу ДВС Сокальського РУЮ про арешт коштів боржника автоматично втрачається дія вказаного арешту, а тому відновлюються правовідносини про належність спірних коштів до договору банківського вкладу.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки такий висновок суперечить пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України і встановленим судами обставинам про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу вимоги вкладника до банку про видачу вкладу.
 
Отже, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до положень статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.
 
Згідно з договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (частини перша, третя статті 1066 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
 
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Частиною другою статі 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
У справі, що переглядається, установлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання з повернення ОСОБА_4 вкладу у розмірі 5 900 дол. США, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 як вкладника коштів за договором про відкриття поточного рахунку від 13 січня 2004 року.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Оскільки відповідач прострочив свої грошові зобов'язання, з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 3 % річних за період з квітня      2008 року по грудень 2014 року на підставі статті 625 ЦК України лише в межах позовних вимог (стаття 11 ЦПК України 2004 року).
 
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 
 
Позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором банківського рахунку не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_5 не є вкладником за цим договором, отже внаслідок неповернення банком частини грошового вкладу її права не порушено.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позов ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про стягнення коштів за договором банківського рахунку задовольнити частково.
 
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 кошти за договором про відкриття рахунку в іноземній валюті у сумі 5 900 дол. США та 3 % річних у розмірі 1 165,25 дол. США. 
 
У задоволенні позову ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про стягнення коштів за договором банківського рахунку відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк