Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 320/1941/16-ц
 
провадження № 61-23929св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М., від 01 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_5 є співвласниками гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1. Зазначала, що 
ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з попереднім власником гуртожитку, був вселений до нього на підставі ордеру, виданого за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства «Мелітопольпродмаш» (далі - ВАТ «Мелітопольпродмаш»)
від 26 вересня 1989 року. 
 
Посилаючись на те, що наразі вона є власником гуртожитку, відповідач не є членом її сім'ї, до кімнати гуртожитку вселився за згодою попереднього власника, більше шести місяців у гуртожитку не проживає, зареєстрований за іншою адресою, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди у користуванні кімнатою № 95 у гуртожитку по проспекту 50-річчя Перемоги у м. Мелітополі Запорізької області шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною кімнатою.
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, у складі судді Міщенко Т. М., від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням, визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування кімнатою          АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач без поважних причин не проживає більше шести місяців у кімнаті гуртожитку, не сплачує комунальні послуги, від укладення договору найму відмовився, чим обмежує права позивача на користування та розпорядження своїм майном, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у силу статей 71, 72 ЖК УРСР та статті 391 ЦК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, не дослідив надані докази в їх сукупності, неправильно визначив суть спірних правовідносин. Фактично між відповідачем та попереднім власником - ВАТ «Мелітопольпродмаш» був укладений договір найму житлового приміщення на невизначений строк, який у судовому порядку недійсним не визнавався, питання про його розірвання позивачем не ставилось, а тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірною кімнатою з підстав, зазначених у позовній заяві.
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 08 квітня 2017 року, 
ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що гуртожиток є приватною власністю позивача, а відповідач відмовляється від укладення договору найму житлового приміщення, що свідчить про відсутність правових підстав для проживання в ньому. Суди залишили поза увагою, що ОСОБА_4 не проживає у кімнаті більше п'яти років, здає кімнату іншим особам, суд не звернув увагу на те, що умовою застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР є непроживання наймача житлового приміщення без поважних причин понад шість місяців, однак суд не спростував докази позивача в цій частині вимог.
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
10 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_4, перебуваючи у трудових відносинах з ВАТ «Мелітопольпродмаш» з 26 вересня 1989 року вселився у кімнату № АДРЕСА_2 згідно зі спеціальним ордером, виданим на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету 
ВАТ «Мелітопольпродмаш» від 26 вересня 1989 року.
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 27 квітня 2006 року № 82/16, будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_3
 
На підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року гуртожиток набув статусу спільної часткової власності, який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 
 
На підставі договору позички від 01 січня 2015 року гуртожиток переданий співвласниками у користування товариству з обмеженою відповідальністю «Маттіол».
 
На момент розгляду справи колишній власник гуртожитку                            ВАТ «Мелітопольпродмаш» припинив свою діяльність.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що нові власники гуртожитку ОСОБА_3 та ОСОБА_5, яким гуртожиток належить на праві приватної власності, використовують його для здачі кімнат у найм (оренду) за цивільно-правовими угодами, а не використовують його як гуртожиток, в якому житло надається особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням.
 
У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
 
Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням того, що гуртожиток належить позивачу на праві приватної власності, а відповідач був вселений до нього у законному порядку на підставі ордеру за рішенням попереднього власника, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 71, 72 ЖК УРСР, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. 
 
Зважаючи на предмет спору, суть заявлених позовних вимог та встановлені обставини у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав для вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у відповідності до положень статей 71, 72 ЖК УРСР.
 
ОСОБА_4 наполягав на тому, що користується кімнатою та сплачує комунальні платежі.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою           статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2   статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем. 
 
Посилання позивача на те, що відповідач не укладає договір найму, отже не має права на проживання у гуртожитку, не заслуговують на увагу, оскільки позивач вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 6 ЦК України шляхом зобов'язання укласти договір на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії або шляхом стягнення недоплачених сум за користування фактично наданими комунальними послугами. Саме такі способу захисту права позивача відповідають принципу пропорційності. Відмова від укладення договору найму на житлове приміщення, а також несплата комунальних послуг, послуг з утримання будинку та прибудинкової території як підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не передбачені ЖК Української РСР та ЦК України.
 
З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
Є.В. Синельников
 
С.Ф. Хопта
 
Ю.В. Черняк