ПОСТАНОВА
Іменем України

03 жовтня 2018 року 
Київ
справа №820/1585/17
адміністративне провадження №К/9901/2986/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Данилевич Н.А., 

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 у складі колегії суддів: Шевцової Н.В. (головуючого), Макаренко Я.М., Мінаєвої О.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач відмовляючи їй у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги з посиланням на положення Закону України від 27.03.2014 №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (далі - Закон №1166-VII), яким виключено статтю 136 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон  2453-VI) та Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" діяв протиправно, оскільки правовідносини між ними виникли до прийняття зазначених законів.
ПостановоюХарківського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 позов задоволено.Визнано неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в розрахунку та виплаті ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні у відставку.
Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, у відповідності до ч. 1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 01.04.2014).
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 постанову суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням судуапеляційної інстанції, посилаючись на допущені судами порушення норм статті 136 Закону № 2453-VI, позивач просить його скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити в силі. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Харківської обласної Ради народних депутатів  ХХІ скликання ХІІ сесії від 25.02.1993 вирішено обрати суддею Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_2.
Наказом начальника управління юстиції Харківської обласної державної адміністрації №02-7/33 від 12.04.1993 на підставі рішення Харківської обласної Ради народних депутатів ХХІ скликання ХІІ сесії від 25.02.1993 позивача було зараховано на посаду судді Зміївського районного суду, зараховано з 14.04.1993 до штату суду.
Постановою Верховної Ради України №809-IV від 15.05.2003 ОСОБА_2 обрана суддею безстроково. Наказом Управління Державної судової адміністрації в Харківської області від 04.06.2003 №23 на підставі Постанови Верховної Ради України №809-IV від 15.05.2003 позивача зараховано до штату суддів, які обрані безстроково з 15.05.2003 до Зміївського районного суду Харківської області.
Постановою Верховної ради України №1515-VIІІ від 08.09.2016 позивача звільнено у відставку, а наказом голови Зміївського районного суду Харківської області від 22.09.2016 №02-03/35 з 22.09.2016 відраховано зі штату Зміївського районного суду Харківської області.
04.10.2016 ОСОБА_2 звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області із заявою щодо виплати вихідної допомоги, на підставі Закону України "Про судоустрій та статус суддів".
Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області №06-16/4165/16 від 11.10.2016 позивачу відмовлено у виплаті з посиланням на відсутність законодавчих підстав для нарахування вихідної допомоги.
Позивач не погоджуючись із відмовою в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги звернулася до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат.
Відмовляючи в позові, апеляційний суду зазначив, що при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватися нормами закону, який врегульовує спірні відносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку. Станом на дату звільнення позивача з посади були відсутні передбачені Законом № 2453-VI підстави для виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, тому апеляційний суд відмовив у задоволенні позову.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення ? без змін.
Відповідно пункту 4 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією із підстав для звільнення судді є подання заяви про відставку. 
Згідно частини першої статті 100 Закону № 2453-VI суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
Частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 
Законом №1166-VII внесено зміни до Закону № 2453-VI та виключено статтю 136 Закону (пункт 28 розділу ІІ №1166-VII).
Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1166-VII зміни, передбачені Розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.
У  рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99  зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принципзакріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону №2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.
Таким чином, у даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016).
Враховуючи, що на момент винесення постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ про звільнення позивача із посади судді норми статті 136 Закону №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, суд апеляційної  інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для виплати позивачу такої допомоги.
Щодо посилань позивача на звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді в частині позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, колегія суддів зазначає, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.        
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що підстави для виплати такої допомоги позивачу відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_2підлягає залишенню без задоволення, а постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017  - без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії -  залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа
В.М. Бевзенко 
 Н.А. Данилевич ,
Судді Верховного Суду