Постанова
Іменем України
 
19 вересня 2018 року
м. Київ

справа № 182/8114/15-ц
провадження № 61-31069св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_4,
відповідач - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради Дніпропетровської області,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Домком Нікополь»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Рибакової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М, Барильської А. П., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до  Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування квартирою  та визнання наймачем квартири. 
 
Позовна заява мотивована тим, що йому та його батькам: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надано в користування квартиру АДРЕСА_1 та відповідно 08 грудня 1999 року з його батьком було укладено договір найму. За вказаною адресою він разом зі своїми батьками був зареєстрований і проживає по теперішній час та здійснює оплату комунальних послуг. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_8 
 
Позивач зазначає, що на даний час він не має можливості повноцінно володіти та користуватися наданою йому у найм квартирою, не будучи орендарем цього майна. Крім того, йому стало відомо, що він з невідомих причин був знятий з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, що також є перешкодою в повноцінному проживанні та оформленні на себе всіх особових рахунків обслуговуючих організацій для сплати комунальних послуг.
 
Ураховуючи викладене ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 визнати його наймачем вказаної квартири за раніше укладеним договором найму житла від 08 грудня 1999 року.    
 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 та визнано ОСОБА_4 наймачем зазначеної квартири за раніше укладеним договором найму житла від 08 грудня 1999 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки спірна квартира була надана батьку позивача, матері та самому позивачу, як члену сім'ї, тому позов ОСОБА_4 про визнання за ним права користування квартирою та визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму, відповідно до положень статей 64, 65, 106 ЖК Української РСР, є обґрунтованим та піддягає задоволенню.   
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради  Дніпропетровської області відхилено, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.  
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року, Виконавчий комітет Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами не враховано, що однією з умов існування договору найму житлового приміщення є плата за користування житлом та плата за комунальні послуги, у зв'язку з чим судами не досліджувались документи, які стали підставою для отримання житлово-комунальних послуг та плати за комунальні послуги. Крім того судами не надано оцінки тому, що відповідно до довідки ТОВ «Домком Нікополь» у спірній квартирі з 08 травня 2014 року ніхто не зареєстрований та не проживає, а також тому, що позивач не надав доказів, що він не проживав у спірній квартирі з поважних причин, тому втратив право користування нею.  
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження  у вказаній справі.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
29 травня 2018 року справу № 182/8114/15-ц за позовом ОСОБА_4 до  Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, третя особа -  Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Домком Нікополь, про визнання права користування квартирою  та визнання наймачем квартири передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, щодо законності та обґрунтованості.
Суди встановили,що з договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 08 грудня 1999 року, укладеного на підставі ордеру між Житлово-експлуатаційним об'єднанням, як наймодавцем, та ОСОБА_7, як наймачем, видно, що ОСОБА_7 та членам його сім'ї: ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у безстрокове користування надано житло за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно довідки від 21 серпня 2008 року, виданої комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора № 6», ОСОБА_7 проживав з сім'єю у складі трьох осіб за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним проживають та прописані члени сім'ї: дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та син ОСОБА_7 - ОСОБА_4 А.(а.с.14).
Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «Домком Нікополь» від 17жовтня 2016 року, наймачем квартири АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_7 (особовий рахунок НОМЕР_1).
Позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 
Згідно актового запису про смерть від 11січня 2011 року № 54 та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 16 липня 2016 року № 00016882170, останнім місцем проживання померлого ОСОБА_7 було: АДРЕСА_1. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_8
Згідно актового запису про смерть від 13серпня 2013 року № 1356 та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 16 липня 2016 року № 00016882360, останнім місцем проживання померлої ОСОБА_8 було: АДРЕСА_1.
Згідно відомостей Домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 позивач з 22 травня1984 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87, 88).
Згідно копії паспорту місце перебування ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 - адреса Нікопольського територіального центру соціального обслуговування, строк реєстрації з 08 травня 2014 року по 26 вересня 2014 року.
За відомостями адресно-довідкового підрозділу Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Статтею 65 ЖК Української РСРпередбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі                      № 6-60цс12. 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, належним чином з'ясувавши всі обставини у справі та дослідивши всі надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 вселився у спірну квартиру на законних підставах як член сім'ї наймача ще з 22 травня 1984 року, та проживає в ній до цих пір, сплачує комунальні послуги, у судовому порядку не визнавався таким, що втратив право користування квартирою, був тимчасово з 08 травня 2014 року по 26 вересня 2014 року зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 - адреса Нікопольського територіального центру соціального обслуговування, у зв'язку з втратою паспорта та одержанням нового паспорта, тому наявні правові підстави для задоволення позову про визнання за позивачем права користування спірною квартирою та визнання його наймачем вказаної квартири.
Доводи заявника про те, що позивач не надав доказів, що він не проживав у спірній квартирі з поважних причин, тому втратив право користування нею є необґрунтованими, оскільки не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області залишити без задоволення.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик