ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2018 року
м. Київ
Справа № 800/398/16 (П/9901/334/18) 
Провадження № 11-550сап18
Велика Палата Верховного Суду у складі
головуючого судді            Князєва В. С.,
судді-доповідача    Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю., 
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
представника відповідача Вищої ради правосуддя - Склярук Ю. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Стрелець Т. Г., судді: Білоус О. В., Бевзенко В. М., Шарапа В. М., Смокович М. І.) від 22 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 06 квітня 2016 року № 759/о/15-16 «Про внесення подання Президентові України щодо звільнення ОСОБА_4 з посади судді Макарівського районного суду Київської області за порушення присяги». 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року відкрито провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_4 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, як судом першої інстанції, не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що рішення Вищої ради юстиції від 06 квітня 2016 року № 759/о/15-16 «Про внесення подання Президентові України щодо звільнення ОСОБА_4 з посади судді Макарівського районного суду Київської області за порушення присяги»  прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України.
Відповідач у своєму відзиві підтримує правову позицію суду першої інстанції та просить відмовити ОСОБА_4 у задоволенні скарги, оскільки рішення Вищої ради юстиції від 06 квітня 2016 року№ 759/о/15-16 прийнято в межах наданих повноважень, обґрунтоване та законне.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 23 серпня 2012 року № 484/2012 призначив ОСОБА_4 на посаду судді Макарівського районного суду Київської області строком на п'ять років. 
У березні 2015 року виконувач обов'язків голови Верховного Суду України звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з листом, в якому просив відкрити дисциплінарну справу стосовно судді Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_4. за фактом грубого одноразового порушення суддею правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя. Також на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшли депутатські звернення народних депутатів України ОСОБА_8 і ОСОБА_9, звернення голови Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_10, подане від свого імені та від імені суддів цього суду, листи голови Ради суддів України ОСОБА_11 і голови Апеляційного суду Київської області ОСОБА_12, у яких висловлено прохання притягнути суддю ОСОБА_4. до дисциплінарної відповідальності та ініціювати питання звільнення його з посади у зв'язку з порушенням присяги.
24 вересня 2015 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України прийняла рішення № 2424/дп-15 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Макарівського районного суду Київської області з підстави, передбаченої п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України (порушення суддею присяги). 
За наслідками перевірки матеріалів дисциплінарної справи 01 лютого 2016 року член Вищої ради юстиції ОСОБА_13 дійшов висновку про наявність підстав для внесення подання про звільнення судді Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_4. з посади за порушення присяги, а 14 березня 2016 року Секція Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад рекомендувала Вищій раді юстиції прийняти відповідне рішення.
06 квітня 2016 року Вища рада юстиції прийняла рішення № 759/0/15-16 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Макарівського районного суду Київської області».
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРП, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Стаття 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401- VII) визначено, що однією з підстав звільнення судді органом, що його обрав або призначив, є порушення суддею присяги. Така норма кореспондується з положеннями ст. 111 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI).
У Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року 
№ 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» зазначено, що додержання присяги є обов'язком судді, як це передбачено ч. 4 ст. 55 Закону «Про судоустрій і статус суддів» та кореспондується з п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді. Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства, а порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 126 Основного Закону.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 131 Основного Закону (у зазначеній вище редакції) до набрання чинності Законом № 1401- VIII в Україні діяла Вища рада юстиції, до відання якої належало внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР (далі - Закон № 22/98-ВР) питання про звільнення судді з підстав, передбачених п. 4 - 6 ч. 5 ст. 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою. 
Як вбачається з матеріалів справи, під час дисциплінарного провадження Вищою радою юстиції встановлено, що суддя ОСОБА_4. у ніч з 27 на 28 лютого 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, не виконав вимоги працівника Державтоінспекції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою жезла та свистка, та зупинився лише після переслідування його працівниками ДАІ. Спілкуючись із працівниками правоохоронних органів, які зупинили його транспортний засіб, суддя ОСОБА_4. поводив себе агресивно, використовував ненормативну лексику, відмовився надати на їхню вимогу документи на транспортний засіб і право керування ним, погрожував вогнепальною зброєю і зв'язками в органах прокуратури. На відео співробітників ДАІ зафіксовано, як суддя ОСОБА_4. підтвердив вживання алкогольних напоїв і керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, при цьому в присутності свідків ухилився від проходження медичного огляду на встановлення стану сп'яніння.
У зв'язку з викладеними обставинами щодо ОСОБА_4 був складений протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме: керування транспортним засобом особами, які перебувають у стані алкогольного сп'яніння, (ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення; далі - КУпАП), та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122^2 цього Кодексу (невиконання водієм вимоги про зупинку).
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні вказаних вище адміністративних правопорушень та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Також Вищою радою юстиції встановлено, що у провадженні судді ОСОБА_4. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 ОСОБА_18, ОСОБА_19, Макарівського районного управління ГУ MBС України в Київській області, Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області про застосування наслідків нікчемного правочину, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права приватної власності на земельну ділянку (справа № 370/1070/14-ц).
15 вересня 2014 року в судовому засіданні при розгляді цієї справи суддя ОСОБА_4. зневажливо ставився до громадян і зловживав правами головуючого, оскільки безпідставно притягнув позивача у справі ОСОБА_20 і його представника ОСОБА_21 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 185^3 КУпАП, та застосував до них адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у зв'язку з порушенням порядку в судовому засіданні.
Постановами Апеляційного суду Київської області від 19 листопада та 01 грудня 2014 року постанови про накладення штрафів на вказаних вище осіб скасовано, а провадження у справах закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_14 та ОСОБА_21 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185^3 КУпАП. Підставою для скасування апеляційним судом постанов суду першої інстанції стала невідповідність висновку суду про порушення ОСОБА_21 та ОСОБА_20 порядку в судовому засіданні фактичним обставинам справи. Апеляційний суд також встановив, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено ОСОБА_21 та ОСОБА_20 про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, чим позбавлено їх можливості взяти участь у її розгляді та своєчасно оскаржити судове рішення. 
14 червня 2018 року у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4, представник скаржника ОСОБА_5 заявив клопотання про дослідження аудіозапису судового процесу по цивільній справі № 370/1070/14-ц від 15 вересня 2014 року, який знаходиться у матеріалах дисциплінарної справи відносно судді Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_4. На думку заявника, вказаний запис спростовує висновки Вищої ради юстиції та Апеляційного суду Київської області про зневажливе ставлення до громадян і зловживання правами головуючого судді ОСОБА_4. під час розгляду цієї цивільної справи.
ВеликаПалата Верховного Суду дослідила вказаний аудіозапис та під час його прослуховування встановила підтвердження висновків Апеляційного суду Київської області, Вищої ради юстиції та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про спілкування судді ОСОБА_4. підвищеним тоном з позивачем та його представником, зневажливого ставлення до громадян - учасників судового процесу.
Таким чином, оцінюючи в сукупності факти та обставини, встановлені за результатами дисциплінарного провадження, з огляду на положення ст. 55 Закону № 2453-VI і ст. 32 Закону № 22/98-ВР, ВеликаПалата Верховного Суду знаходить, що Вища рада юстиції дійшла вірного висновку про допущення суддею ОСОБА_4. грубого одноразового порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя, а тому підставно застосувала до нього наслідки, передбачені п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України, а саме: звільнення з посади судді за порушення присяги.
Відповідно до ст. 55 Закону № 2453-VI суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики; виявляти повагу до учасників процесу.
Згідно із п. 33 Висновку №18 (2015) Консультативної ради європейських суддів «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» від 16 жовтня 2015 року, судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.
Розділом VIII «Етика суддів» Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленої 17 листопада 2010 року встановлено, що судді у своїй діяльності повинні керуватися етичними принципами професійної поведінки. Ці принципи можуть містити не лише обов'язки, щодо яких може бути ініційоване дисциплінарне провадження, а й пропонувати правила для суддів щодо їхньої поведінки. Ці принципи мають бути закладені в кодексах етики суддів, які підвищують довіру громадськості до суддів та судової влади. Судді повинні відігравати провідну роль у розробленні таких кодексів. Судді повинні мати можливість отримати пораду щодо дотримання етики суддів в органі судової влади.
Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими Резолюцією Економічної та СоціальноїРади ООН 27 липня 2006 року № 2006/23 визначено, що поведінка судді в процесі засідання та за стінами суду має сприяти підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін у справі до об'єктивності суддів та судових органів. Суддя дотримується етичних норм, не допускаючи прояву некоректної поведінки при здійсненні будь-якої діяльності, що пов'язана з його посадою. Постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов'язок прийняти ряд обмежень, і, незважаючи на те, що пересічному громадянину ці обов'язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.
Крім того, у Кодексі етики професійного судді, затверджений ХІ черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року (далі - Кодекс етики професійного судді) зазначено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати усіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною. Суддя повинен здійснювати судочинство в межах та порядку, визначених процесуальним законом, і виявляти при цьому тактовність, ввічливість, витримку й повагу до учасників судового процесу та інших осіб.
Водночас, у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи «Етика та відповідальність суддів»  наголошується, що питання довіри до судової системи стає ще більш важливим з огляду на зростання глобалізації спорів і широке поширення судових рішень. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадськість має право сподіватись на утвердження загальних принципів, що є сумісними з поняттям справедливого суду та гарантують фундаментальні права. Порушення, так само, як і дотримання правил суддівської етики можуть впливати на рівень довіри як у бік збільшення (підвищення), так і у бік зменшення (зниження).
З аналізу зазначених вище норм вбачається, що за загальними правилами суддівської етики суддя повинен поводитися гідно при виконанні своїх посадових обов'язків і в особистому житті.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що Вищою радою юстиції вірно було розцінено дії судді ОСОБА_4. як грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя, оскільки ним вчинено такі дії, а саме: керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, невиконання вимоги про зупинку транспортного засобу та неналежна поведінка судді під час судового засідання.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначає, що порушення правил етичної поведінки (ст. 4 Кодексу етики професійного судді) не можуть самі по собі застосовуватися як підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду не приймає таку позицію скаржника з огляду на таке.
За приписами ст. 56 Закону № 2453-VI встановлено обов'язок судді дотримуватися присяги, текст якої містить чітку вимогу щодо додержання ним етичних принципів поведінки, що включає заборону вчинення дій, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону № 22/98-ВР одним із порушень суддею присяги, зокрема, є порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що доводи позивача на неврахування Вищою радою юстиції положень ст. 4 Кодексу етики професійного судді спростовуються наведеними вище нормами законів.
Крім того, ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України конституційних норм щодо презумпції невинуватості, а також норм Кримінального процесуального кодексу України, які виразилися у дослідженні Комісією пояснень потерпілих та свідків у кримінальному провадженні стосовно судді ОСОБА_4. за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345 Кримінального кодексу України (хуліганство, погроза вбивством, погроза або насильство щодо працівника правоохоронного органу). При цьому, скаржник посилається на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року, якою задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_24 про відмову від обвинувачення, та закрито вказане вище кримінальне провадження відносно ОСОБА_4
Велика Палата Верховного Суду вважає такі аргументи скаржника необґрунтованими, оскільки Вищою кваліфікаційною комісією суддів України не досліджувалось питання щодо наявності вини у вчиненні позивачем будь-якого злочину, а встановлювалися обставини, викладені у дисциплінарних скаргах щодо нього,  та вирішувалося питання про його дисциплінарну відповідальність. 
Водночас, Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне звернути увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст. 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви№ 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви№ 11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов'язків цивільного характеру.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18).
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду знаходить встановленим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення Вищої ради юстиції від 06 квітня 2016 року № 759/о/15-16 «Про внесення подання Президентові України щодо звільнення ОСОБА_4 з посади судді Макарівського районного суду Київської області за порушення присяги»  обґрунтоване, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року - залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                  В. С. Князєв
Суддя-доповідач І. В. Саприкіна
Судді:                                               
Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима   Л. І. Рогач
О. С. Золотніков  О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко О. С. Ткачук
Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич
                                                                                   О. Г. Яновська