Постанова
Іменем України
 
25 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 755/11753/16
провадження № 61-23616св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», 
представник відповідача - Бордун Олексій Ігорович, Виговська Аліна Костянтинівна,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна, 
третя особа - відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції в місті Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва                     від 12 грудня 2016 року у складі судді Арапіної Н. Є. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у складі суддів Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г. В., відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції в місті Києві (далі - ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві, орган ДВС), в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 549.
Позов мотивовано тим, що 21 серпня 2012 року між ТОВ «Порше  Мобіліті» та позивачем укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 108 109,54 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 13 330,40 доларів США строком на 60 місяців. 
В забезпечення виконання умов кредитного договору 23 серпня 2012 між            ТОВ «Порше  Мобіліті» та позивачем укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В. В., за умовами якого нею в заставу ТОВ «Порше  Мобіліті» передано транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Polo», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. 
01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на заставне майно позивача з метою задоволення вимог                       ТОВ «Порше  Мобіліті» у розмірі несплачених чергових платежів (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) - 23 250,72 грн, штрафних санкцій за вимогами щодо сплати - 2054,47 грн, суми кредиту - 109 618,14 грн, штраф у розмір 20% від суми кредиту - 21621,91 грн, що становить                         156 545,24 грн.
Позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, а саме: розрахунок заборгованості містить лише загальну суму заборгованості та загальну суму несплачених чергових платежів за користування кредитом за період з 21 серпня 2012 року по 15 лютого 2016 року, однак до грудня                 2015 року позивачем сплачувалися всі платежі за кредитом, а отже є незрозумілим, з якого часу нараховані штрафні санкції, що не дає можливості зробити висновок щодо його правильності та безспірності. 
За наведених обставин позивач вважає, що у нотаріуса були відсутні підстави для вчинення виконавчого напису.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня                   2017 року позов задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений                   01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 549.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на заставне майно позивача з метою задоволення вимог відповідача у розмірі заборгованості за кредитним договором, нотаріус належним чином не переконалась у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, що є порушенням норм чинного законодавства та підставою для визнання напису таким, що не підлягає виконанню.
Звертаючись до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису на договорі застави транспортного засобу від 23 серпня 2012 року, відповідач не надав підтвердження реєстрації у державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та направлення позивачу письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Мобіліті», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що для вчинення оспорюваного виконавчого напису ТОВ «Порше Мобіліті» було надано всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, а нотаріусом, в свою чергу, було повністю дотримано відповідні нотаріальні вимоги.
18 лютого 2016 року позивачу було направлено вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості, яка отримана останнім 27 лютого 2016 року, у зв'язку з чим та за умовами пункту 3.3 кредитного договору, останній день погашення заборгованості припадав на             26 березня 2016 року.
Нотаріус при вчиненні виконавчого напису не зобов'язаний перевіряти розмір заборгованості, а повинен перевірити лише факти наявності заборгованості, відповідно до наданих документів.
Висновки суду першої та апеляційної інстанції зроблені внаслідокпорушення статті 87 Закону України «Про нотаріат», статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пункт 1.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Висновки судів щодо недоведеності правомірності  застосування обмінного курсу валюти за безготівковими операціями ПАТ «»Креді Агріколь Банк» при визначенні розміру залишку кредиту не відповідають умовам кредитного договору, зокрема пункту 1.3.1.
Усі суми, вказані у зведеній обліковій виписці, вимозі про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості, а також у виконавчому написі відповідають положенням кредитного договору та враховують здійснені позивачем проплати станом на момент вчинення виконавчого напису.
У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судами порушено норми процесуального права щодо оцінки доказів, зокрема оцінки переліку наданих нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості.
Судами не враховано, що право вимоги на повернення боргу у відповідача виникає не на підставі реєстрації в державному реєстрі початку процедури звернення стягнення, а на підставі договору кредиту та договору застави у зв'язку з порушенням боржником своїх обов'язків за договором. 
Крім того, у касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судами порушено норми процесуального права щодо оцінки доказів, зокрема оцінки переліку наданих нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Порше Мобіліті» на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.  
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
У відзиві на касаційну скаргу представник позивача не погодився з доводами ТОВ «Порше Мобіліті» та просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість. 
Інші учасники судового процесу не скористалися правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її змісту і вимог до суду не направили.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом установлено, що 21 серпня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та позивачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 108 109 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 13 330,40 доларів США зі сплатою 9,95% річних за користування кредитом строком на 60 місяців на придбання автомобіля.
В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, сторонами 23 серпня 2012 року укладено договір застави транспортного засобу «Volkswagen» моделі «Роlо»  2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бродським В.В.
01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис  № 549 про звернення стягнення на заставне майно позивача з метою задоволення вимог товариства у розмірі несплачених чергових платежів (прострочені відсотки та сума основного боргу) у розмірі 23 250,72 грн, штрафних санкцій за вимогами щодо сплати - 2954,47 грн, суми кредиту - 109 618,14 грн, штрафу у розмірі 20% від суми кредиту - 21621,91 грн, що становить 156 545,24 грн.
За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
У частині першій статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон № 1255-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Статтею 26 Закону № 1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом                 № 1255-IV.
При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону № 1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. 
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний  надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
Ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом                   Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі -               Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем                             або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява                              (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-IV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом.
Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. 
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17).
Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.
У справі, що переглядається, для вчинення нотаріального напису приватним нотаріусом відповідачем було надано: заяву про вчинення виконавчого напису, копію кредитного договору від 21 серпня 2012 року, копію договору застави транспортного засобу від 23 серпня 2012 року, виписки з рахунку станом на 15 лютого 2016 року та на 29 березня 2016 року, розрахунки заборгованості.
У вказаних виписках з рахунку позивача відсутній розрахунок залишку суми кредиту у розмірі 109 618 грн, які під час вчинення виконавчого напису було включено до суми заборгованості, при цьому сума кредиту складала на час його отримання тобто на 21 серпня 2012 року у розмірі 108 109,54 грн, а платежі по кредитному договору позивачем здійснювалися до грудня                 2015 року і заборгованості за нею не значилося.
Сума несплачених чергових платежів станом на 15 лютого 2016 року зазначена у виконавчому написі у розмірі  23 250,72 грн не відповідає сумі цих же платежів, вказаної у зведеній обліковій виписці рахунку позивача на ту ж дату - 25 305,13 грн.
Під час звернення до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису на договорі застави транспортного засобу від 23 серпня 2012 року, відповідач не надав підтвердження реєстрації у державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та направлення позивачу письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.
В матеріалах справи відсутні докази реєстрації ТОВ «Порше Мобіліті» у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та направлення на адресу боржника письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.  
Встановивши наведені обставини та правильно застосувавши норми матеріального права суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановив належним чином безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та не врахував, що наявність зазначених вище розбіжностей свідчить про спірний характер заборгованості.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів.
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги ТОВ «Порше Мобіліті», які належним чином перевірені під час апеляційного розгляду справи та висновки щодо яких обґрунтовано викладено в мотивувальній частині постановленої апеляційним судом ухвали.  
Так, доводи касаційної скарги стосовно визначення розміру залишку кредиту відповідно до обмінного курсу валюти за безготівковими операціями                   ПАТ «Креді Агріколь Банк», який становив  на 29 березня 2016 року, у зв'язку з чим в заяві про вчинення виконавчого напису зазначено заборгованість по кредиту у розмірі 109 618,19 грн, а у вимозі, направленої позивачу станом на 15 лютого 2016 року ця заборгованість по курсу валюти зазначена у розмірі 108 859,56 грн, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не доведені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо спірного характеру заборгованості. При цьому доводи позивача, що обмінний курс долара США за безготівковими операціями ПАТ «Креди Агриколь Банк» станом на 29 березня 2016 року був меншим ніж станом на 15 лютого 2016 року, відповідачем не спростовано.
Доводи касаційної скарги про те, що право вимоги на повернення боргу у відповідача виникає не на підставі реєстрації в державному реєстрі початку процедури звернення стягнення, а на підставі договору кредиту та договору застави, не спростовують висновок суду в цій частині, оскільки в даному випадку Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено саме процедуру звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, про яку було заявлено відповідачем в заяві до нотаріуса про вчинення виконавчого напису і дана процедура була порушена.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                  В. С. Висоцька
 
  В. В. Пророк
 
  І. М. Фаловська