Постанова 
Іменем  України 
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 569/3284/16-ц
 
провадження № 61-15766св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник відповідача - Буря Яна Вячеславівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 вересня 
2016 року від 30 листопада 2016 року у складі судді Музичук Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: 
Гордійчук С. О., Григоренка М. П., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про закриття рахунку дебіторської заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» без її повідомлення та згоди відкрив на її ім'я рахунок № НОМЕР_2 з від'ємним балансом у розмірі 1 467,81 доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову, становить 
38 379,46 грн. 
 
Ураховуючи викладене, просила суд зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» закрити вищезазначений рахунок.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано 
ПАТ КБ «ПриватБанк» закрити рахунок дебіторської заборгованості
№ НОМЕР_2, відкритий на ім'я ОСОБА_1
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відкриття 
ПАТ КБ «ПриватБанк» рахунку дебіторської заборгованості на ім'я
ОСОБА_1 є безпідставним, факт заподіяння під час виконання трудових обов'язків ОСОБА_1 матеріальних збитків банку встановлено не було, оскільки відсутнє відповідне судове рішення про визнання ОСОБА_1 винною у скоєнні протиправних дій, внаслідок яких банку була б заподіяна шкода.
 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненськоїобласті від 15 вересня 2016 року залишено 
без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 
ПАТ КБ «ПриватБанк» не було доведено факту завдання збитків саме ОСОБА_1 та не надано суду доказів фактичного їх понесення банком. Висновок перевірки на підставі якого було відкрито рахунок дебіторської заборгованості на ім'я ОСОБА_1, не може вважатися документом, на підставі якого встановлена особа, що має відшкодувати збитки. Будь-якого рішення суду щодо відшкодування ОСОБА_1 збитків 
ПАТ КБ «ПриватБанк» судами не ухвалювалося. 
 
У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рахунок дебіторської заборгованості, який було відкрито на ім'я ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій банку і закриття вказаного рахунку є правом тільки кредитора. Висновок суду про те, що відкриття рахунку мало бути здійснено на підставі розпорядження посадової особи банку або рішення суду про встановлення вини працівника, не підтверджуються посиланням на норми закону, якими регламентовано порядок бухгалтерського обліку дебіторської заборгованості, а відтак є незаконними і необґрунтованими. Крім того, та обставина, що банк - роботодавець не скористався своїм правом на стягнення матеріальної шкоди у судовому порядку не створює обов'язку по закриттю рахунку дебіторської заборгованості. Оскільки, заподіяна працівником матеріальна шкода станом на дату розгляду справи не була відшкодована ні в примусовому порядку, ні в добровільному, підстави для закриття рахунку дебіторської заборгованості були відсутні. Також, судом першої інстанції не було застосовано наслідки неналежного обрання способу судового захисту права ОСОБА_1, оскільки чинним законодавством не передбачено такого способу захисту права, як закриття рахунку, відкритого для обліку дебіторської заборгованості працівника.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 червня 2009 року працювала на посаді касира-операціоніста Рівненського відділення № 29 Рівненської філії ПАТ КБ «ПриватБанк». 28 квітня 2010 року ОСОБА_1 була звільнена з посади за власним бажанням наказом ПАТ КБ «ПриватБанк»                                      № Э.RO-УВ-2010-31-п від 25 квітня 2010 року (а.с. 15).
12 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Рівненської філії                               ПАТ КБ «Приватбанк» з письмовою заявою про повернення її трудової книжки, яка залишилась на підприємстві після звільнення. 12 травня                 2015 року у відповідь на заяву, банк зазначив, що під час виконання трудових обов'язків ОСОБА_1 було допущено порушення вимог нормативних документів банку при проведенні касових операцій, внаслідок чого банку було заподіяно матеріальну шкоду. Факт порушення трудових обов'язків був встановлений висновком службового розслідування. У зв'язку з тим, що заподіяну матеріальну шкоду ОСОБА_1 не відшкодувала, їй рекомендовано відшкодувати її в добровільному порядку. 
Згідно з повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 від 06 серпня 2015 року банк не відмовив продовжити дію укладеного між ним і 
ОСОБА_1 депозитного договору № SAMDN47000706722635 від 20 серпня 2009 року так як, остання має перед банком прострочену заборгованість за кредитом.
Згідно з відомостями, наявними у довідці № FSN4-88H2-P2N1-5K1T отриманій ОСОБА_1 15 лютого 2016 року, в ПАТ КБ «ПриватБанк» є єдиний відкритий на її ім'я рахунок № НОМЕР_2 з дебіторською заборгованістю в розмірі 1 467,81 доларів США, що дорівнює 38 379,46 грн.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня
2016 роки було задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» інформації про підстави відкриття на ім'я
ОСОБА_1 рахунку дебіторської заборгованості № НОМЕР_2 в банку та інформацію про рух коштів за вказаним рахунком. 
ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвала суду виконана не була.
Згідно з актом недостачі-надлишків грошових коштів від 05 грудня 
2009 року в операційній касі Рівненського відділення № 29
ПАТ КБ «Приватбанк», у ОСОБА_1, яка на той час перебувала в трудових відносинах з банком та працювала на посаді касира-операціоніста, виявлено недостачу коштів в касі на суму 1 000 доларів США.
Висновком службового розслідування від 11 травня 2010 року встановлений факт порушення вимог наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» 
№ PR-2009-409 від 19 листопада 2009 року при проведенні касових операцій ОСОБА_1, які спричинили нестачу коштів у касі відділення та враховуючи, що ОСОБА_1 на той час вже не працювала в 
ПАТ КБ «ПриватБанк», дисциплінарне стягнення щодо неї застосовано не було. 
Також встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності не звертався та в судовому порядку факт і розмір заподіяної матеріальної шкоди з вини ОСОБА_1 встановлено не було. 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рахунок дебіторської заборгованості ОСОБА_1 було відкрито безпідставно, оскільки відсутнє рішення суду про притягнення останньої до матеріальної відповідальності та не доведено у встановленому законом порядку, що її діями банку було заподіяно зазначену шкоду. 
Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другою цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків; відшкодування шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб.
Згідно із статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 37 виключення з активів підприємства (списання) дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.
Питання бухгалтерського обліку дебіторської заборгованості банках регламентовані Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України № 280 від 17 червня 2004 року, та Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України. Відповідно до пункту 4 вказаної інструкції дебіторська заборгованість - це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо. Відповідно до розділу «Каси, рахунки та їх призначення» зазначеної інструкції рахунки 3552 (дебіторська заборгованість за розрахунками з працівниками банку) - нестачі та інші нарахування на працівників банку. Призначення рахунку: облік нестач активів банку та інших нарахувань на працівників банку.
Тому, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як зобов'язання роботодавця ПАТ КБ «ПриватБанк»закрити рахунок дебіторської заборгованості, відкритий останнім на підставі акту, складеного за висновками службового розслідування та виявлення нестачі в операційній касі банку, де працювала ОСОБА_1, за захистом якого вона звернувся до суду, не відповідає змісту права, на порушення якого вона посилається, характеру дій, якими, на її думку, воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.
Та обставина, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористався своїм правом на стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 у судовому порядку, не створює обов'язку доя ПАТ КБ «ПриватБанк» по закриттю зазначеного рахунку дебіторської заборгованості, відкритого останнім за наявності встановлених обставин. 
Правове регулювання покриття матеріальної шкоди завданої працівником забезпечується приписами частини п'ятої статті 130 КЗпП України працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Порядок покриття шкоди, заподіяної працівником встановлюється нормами статті 136 КЗпП України.
Отже, чинним трудовим та цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту права, як закриття рахунку, відкритого для обліку  дебіторської заборгованості працівника, тому висновки судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є помилковими.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Виходячи з вищенаведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, їх висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 вересня               2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про закриття рахунку дебіторської заборгованості відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 606 (шістсот шість) грн 32 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, та 661 (шістсот шістдесят одну) грн 44 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                                О. В. Білоконь 
                                                                                                            Б.І. Гулько
                                                                                                            Є.В. Синельников
                                                                                                            С.Ф. Хопта