Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 201/15035/15-ц
провадження № 61-9559св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року у складі судді: Черновського Г. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 червня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського депозитного вкладу №SAMDN25000717496581 (вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою відсотків). Договір був укладений у м. Євпаторія АР Крим. По закінченню терміну вкладу, а саме: 21 червня 2013 року договір був автоматично продовжено до 21 червня 2015 року. Відсоткова ставка за вкладом складала 7% річних. На момент підписання договору сума вкладу складала 26 000,00 євро; 17 вересня 2013 року розмір вкладу був збільшений на 18 128,14 євро. Відповідно до довідки № 7853968 від 17 червня 2014 року сума вкладу на депозитному рахунку складає 46 107,88 євро.
 
18 червня 2015 року представник позивача звернувся до голови правління АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про відмову пролонгації договору депозитного вкладу і заявлено вимогу повернути суму депозитного вкладу та відсотків. Проте відповідачем не були виплачені позивачу відповідні грошові кошти.
 
Позивач просив суд стягнути на користь позивача з відповідача загалом суму депозиту - 26 000,00 євро та 18 128,14 євро; 7% річних за перебування коштів на депозитному рахунку в розмірі 7 280,00 євро та 2 231,57 євро; 3% річних у розмірі 19 609,89 грн та 12 002,16 грн; пеню за період з 22 червня 2015 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 322 996,28 грн та 197 517,96 грн; витрати від інфляції суми депозиту, включаючи 7% річних за період з 22 червня 2015 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 26 043,84 грн та 15 662,84 грн. Також позивач просив стягнути на його користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090,00 грн.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку (станом на день звернення до суду), відкритому на ім'я позивача в АТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов договору банківського владу і відповідач не зміг ані підтвердити, ані спростувати факт наявності невиконаних перед позивачем грошових зобов'язань за цими договорами. Суд першої інстанції вважав неналежним та недопустимим доказом наявності на рахунку позивача грошових коштів за договором банківського вкладу довідку № 7853968 від 17 червня 2014 року, відповідно до якої на банківському рахунку відкритому на ім'я ОСОБА_1 наявні грошові кошти у сумі 46 107,88 євро, оскільки на довідці відсутня печатка ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження її видачі саме відповідачем (наявна лише нечітка сканкопія печатки), та відсутній підпис особи, якою довідка була видана (наявний лише факсимільний відбиток підпису), тобто відсутні необхідні реквізити документу на підтвердження його справжності. Ця довідка датована червнем 2014 року, а до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся 17 вересня 2015 року, тобто понад рік після видачі довідки.
 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог є помилковим, і рішення слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог. Апеляційний суд вказав, що позивачем не надано докази щодо його громадянства на момент розгляду справи, що має правове значення при вирішенні при розгляді справи, чи є позивач резидентом чи нерезидентом у розумінні Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, що затверджена постановою Правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року. Також позивачем, який є громадянином Росії (місце проживання зареєстроване у АДРЕСА_1 не надано доказів про відмову Фонду захисту вкладників (Російська Федерація) у виплаті компенсації. Таким чином, зобов'язання за укладеними з позивачем договорами повинні виконуватись АНО «Фонд захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим.
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надав усі належні докази на підтвердження укладення договору банківського вкладу, які відповідають вимогам чинного законодавства. Вважає безпідставним посилання суду апеляційної інстанції на законодавство Російської Федерації, оскільки територія АР Крим є територією України і на цю територію поширюється законодавство України.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року справа призначена до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 21 червня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського депозитного вкладу №SAMDN25000717496581 (Вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою відсотків). Договір було укладено у м. Євпаторія АР Крим.
 
По закінченню строку вкладу, а саме 21 червня 2013 року договір був автоматично продовжено до 21 червня 2011 року. Відсоткова ставка за вкладом складала 7% річних. На момент підписання договору сума вкладу складала 26 000,00 євро, проте 17 вересня 2013 року розмір вкладу був збільшений на 18 128,14 євро.
 
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» №7853968 від 17 червня 2014 року сума вкладу на депозитному рахунку складає 46 107,88 євро.
 
18 червня 2015 року позивач звернувся до голови правління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про відмову пролонгувати договір депозитного вкладу і повернення суми депозитного вкладу та відсотків.
 
Листом від 25 червня 2015 року відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на політичні події в країні, у зв'язку з якими виникли складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях АТ КБ «ПриватБанк».
 
При зміні мотивів рішення суду першої інстанції апеляційний суд вказав, що відповідачем не спростовано факт наявності договору банківського вкладу (депозиту) на суму 46 107,88 євро, але позивачем, який є громадянином Росії (місце проживання зареєстроване у АДРЕСА_1 не надано доказів про відмову Фонду захисту вкладників (Російська Федерація) у виплаті компенсації. Таким чином, зобов'язання за укладеними з позивачем договорами повинні виконуватись АНО «Фонд захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим.
 
Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Тлумачення частини третьої статті 1060 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУкраїни) свідчить, що банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
 
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 307 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали апеляційним судом) свідчить, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Відповідно до частини другої статті 314 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали апеляційним судом) апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.
 
Разом з тим, при розгляді апеляційної скарги апеляційний суд обмежився висновком, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників». При цьому апеляційний суд: не надав оцінки доказам, які надані позивачем на підтвердження того, що на його депозитному рахунку, відритому у АТ КБ «ПриватБанк», знаходилися грошові кошти, які банк відмовився повернути; не звернув уваги на те, що при зміні мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, апеляційний суд ухвалює рішення, а не постановляє ухвалу. А тому зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні апеляційної скарги.
 
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржене ухвала апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року скасувати і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. М. Коротун
 
В. І. Крат